Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>; "Fraternet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Elküldve: 2004. május 29. 23:44
Tárgy: Lk 12,32-34. - Félelem nélküli kincsek - Pünkösd 2.

Kedves ’Kincsosztogatók’!

Természetesen ma is az idő — még nagyobb — szorításában leledzem, így csupán a könyvi anyagokat tudtam összegyűjteni…

Vázlatkísérlet:
Cím: Félelem nélküli kincsek
Félelem nélküli nyáj
Félelem nélküli alamizsna
Félelem nélküli szív

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Lk 12,32
hivők kisded nyája; kicsiny számra nézve, kicsiny az alázatos érzületre nézve.
Lk 12,32
hogy titeket igaz híveihez számítson itt és a síron túl. Ne féljetek, hogy a szükségesekben hiányt fogtok szenvedni, kik előbb az Isten országát keresitek. Ki oly dicsőt, mennyeit ad, úgymond sz. Cirill, éhen hagy‑e elveszni? Az összefüggésből kitűnik (lásd a követk.), hogy a kisded nyáj alatt közvetlenűl ama tökéletesek értetnek, kik Krisztusért mindent elhagytak (Máté 19,27.28.).
Lk 12,33
Add el mindenedet, és oszd a szegényeknek. Ez nem parancs, hanem tanács azokra nézve, kik a tökély magasabb polczára vannak hivatva, mint ez Máté 19,17.21. v.-ből kitűnik, hol ez azoknak mondatik, kik tökéletesek akarnak lenni.
Lk 12,33
ki nem lyukadnak, a kincset el nem vesztik. Jövedelmeztessétek pénzeteket az ég számára, hol tőke és kamat el nem vesznek, t. i. jótékonyság és alamizsnálkodás által átalán.”

(Jubileumi kommentár):
„Luk. 12,22–34. Óvás aggodalmaskodástól (Mt 6:19–21.25–33).
A Hegyi Beszédből (a 32–33a kivételével) ismert elemeket Lk tökéletes tartalmi kapcsolatba állítja egymással és az előzményekkel. Jézus a hit logikájának egy gyakran elhanyagolt, de sarkalatos tételére mutat rá: aki hitében tudja és vallja, hogy életét Istennek köszönheti, az nem gondolkozhat úgy, hogy azt már nem várhatja Istentől, ami ennek az életnek a fenntartásához itt a földön szükséges. De egy másik szemszögből nézve is visszásnak mutatkozik az aggodalmaskodás: az embernek egyáltalában nem adatott a kezébe az a lehetőség, hogy maga erejéből tartsa fenn életét; élete tartamát sem hosszabbíthatja meg a legkisebb mértékben sem Isten akarata nélkül. Ezután a természet isteni törvényszerűségének mélyértelmű felismerése alapján biztatja tovább övéit Jézus. Ha az állatvilág és a növényvilág tagjait sajátos adottságaiknak megfelelően olyan gazdag bőséggel tartja el Isten, mennyivel inkább számot tarthat akkor erre az ember, ha a maga adottságaihoz híven keze munkájával dolgozik meg a kenyeréért. Világos, hogy nem ‘szent henyélésre’ buzdítja övéit Jézus, hanem attól óvja őket, hogy nyugtalanul kérdezgessék: mit hoz a holnap, mintha életük gazdátlan élet volna, és ki volna szolgáltatva valami vak végzet szeszélyének, amely fölött önerejükből kell úrrá lenniük. Isten azért visel gondot különösképpen is az emberre, mert életének nagyobb és drágább tartalmat adott: az ő uralkodásának megtalálását és megélését a földön. Az ő népe kicsiny nyáj, de országa az ő akaratából övéi kicsiny seregének az ügye. Ezért kell ennek a seregnek belsőképpen szabadnak lennie a földi vagyontól, lemondania arról, hogy emberi eszközökkel maga biztosítsa életének anyagi feltételeit. Csak így tudja igazán a mások iránti irgalmasság útját járni, életének súlypontját az önzés és aggodalmaskodás világából Isten szeretetének örök, mennyei világába áttenni.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„12:32-34. Jézus ezután elmondja tanítványainak, hogy ne féljenek (vö. 4, 7. v.). Kicsiny nyájhoz hasonlítja őket, akikről úgy tűnik, hogy védtelenek és könnyen zsákmányul ejthetők. Hogy még védtelenebbé tegye őket, azt mondja nekik, hogy adjátok el vagyonotokat, és adjátok alamizsnául. (Lukács később visszatér erre a témára a 16. és 19. részben.) Ezt tette az első gyülekezet is (ApCsel 2:44-45; 4:32-37). Jézus rámutatott, hogy ha követőinek kincsük van a földön, akkor arról fognak gondolkodni. De ha kincset szereznek a mennyben, ami biztonságban van a tolvajtól és a molyoktól, és így ‘Isten szerint gazdagok’ (12:21), akkor Isten országának dolgai kötik le a figyelmüket, és ezért nem fognak aggodalmaskodni.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„12,32 A tanítványok védtelen juhok kicsiny nyáját alkották, akiket egy barátságtalan világba küldtek el. Való igaz, hogy nem vették körül őket a támogatás vagy védelem látható eszközei. Mégis, ez a fiatalemberekből álló gyámoltalan csoport arra volt szánva, hogy Krisztussal együtt örökölje a királyságot. Egy napon vele együtt fognak uralkodni az egész föld felett. Ezt szem előtt tartva bátorította az Úr őket, hogy ne féljenek, mert ha az Atyának ilyen dicsőséges megtiszteltetése vár rájuk, akkor nincs okuk nyugtalankodni az oda vezető út miatt.
12,33-34 Az anyagi javakat a ,gyűjtés és az evilági tervezés helyett az Úr munkájára adhatják. Ily módon a menny és az örökkévalóság számára fognak gyűjteni. Az idő romboló hatása javaikat nem befolyásolhatja. A mennyei kincsek teljesen be vannak biztosítva a lopás és a romlás ellen. Az anyagi gazdagsággal az a baj, hogy általában nem rendelkezhetsz vele úgy, hogy ne abban bízzál. Ez az, amit az Úr Jézus mond: ‘Ahol van a ti kincsetek, ott van a ti szívetek is.’ Ha előre küldjük a pénzünket, akkor szeretetünk elszakad a világ veszendő dolgaitól.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„ISTEN ORSZÁGA ÉS A RÁADÁS
Lukács 12,29-34
A 29. v. összegezi az eddigieket: ‘Ti tehát ne kérdezzétek, mit egyetek… és ne nyugtalankodjatok’. Az ember idegesen tétovázik félelem és remény között. Természetes, hogy a világ népei (pogányok) ezért törik magukat. Az ember elvesztette teremtője és gondviselője szerető vezetését, lelkében összekuszálódott a mennyei Atya képe. A zavart kiiktatni, s a hiányt betölteni szeretné olyan pótlékokkal, amilyeneket csak megadhat önmagának, de nincs békessége, bármennyire igyekszik is. Képtelen kizárni lelkéből a félelem szorongását és feszültségeit.
A tanítvány azonban bátran viselkedhet úgy a köznapi dolgokban is, mint aki hazatalált. Van atyja a mennyben, aki a megélhetés dolgaiban is időben intézkedik. Jól ismeri övéinek minden igényét és meg is adja azt, amire valóban szükségük van.
Félreértenénk a biztatást, ha nemtörődömségre, vagy éppen lustaságra szóló ösztönzést vennénk ki belőle. Jézus azt mondja, hogy ugyanazt az energiát, amit a világ népei a megélhetés és a boldogulás érdekében mozgósítanak magukban, övéinek az Isten országa keresésére kell fordítaniuk. Ennek a köre pedig egészen széles, s ha a készség megvan bennük, meg fogják találni azt a területet és tennivalót, ami személyükre van szabva, a napi megélhetés pedig ráadásul fog megadatni nekik. Aki az Isten országának munkása, annak megélhetéséről és ellátásáról ennek az országnak Ura fog gondoskodni.
Emlékeztetőül: Az Isten országában, s azok életében, akik munkálják azt, már helyreáll a gondoskodó teremtési rend, sőt magasabb szinten valósul meg, mint ami az ember és a természet együttlétét, a Teremtővel és Gondviselővel való közösségben, a bűneset előtt jellemezte. A dogmatika nyelvén fogalmazva: A gondviselés-hit az Isten országa hitének következménye. Nem a gondviselés hitén át visz az út a Megváltóba vetett hithez, hanem fordítva: Jézus Krisztus váltságából következően értjük meg és élhetjük át mennyei Atyánk életünket érintő gondoskodását.
Természetesen ez még nem a végső kiteljesedés, nem a teljes váltság. Az Isten országa jelen van, de eljövendő is. Jótékony feszültséget hoz tehát létre, ezért ne féljen a kicsiny nyáj, mert Isten jótetszése úgy döntött, hogy nekik adja országát. Aki mindezekben reá bízta magát, bátran tekinthet a jövőbe.
Ezekben a gondolatokban még mindig több volt a megnyugtató, mint a serkentő, ösztönző motívum. Félreértésre adhat okot, következésképpen elkényelmesedhetünk. Jézus ez ellen véd, amikor önkéntes és tisztes szegénységre biztatja követőit. Aki kész átadni a szűkölködőnek javaiból azt, amire indíttatása van, az kifogyhatatlan kincset gyűjt magának a mennyben. Tolvaj és moly nem férhet hozzá. Végül is a szívünket kéri, alább nem adja. Ha nála lesz a szíved, ő lesz egyetlen kincsed is.”

(Jeromos Bibliakommentár):
„32. kicsiny nyáj: Tanítványai küzdő, támadott, kicsiny csoportjának Jézus megígéri a legfontosabbat, Isten országát, s azokat az erőket, amelyek benne működnek. 33-34. adjátok alamizsnául: Miután a 22-32. versekben figyelmeztette a tanítványokat az anyagi javak miatti aggodalommal kapcsolatban, Lukács visszatér az anyagi javak alamizsna formájában való megosztásának szükségességéhez, melyet a 21. versben említett.”

(Prőhle Károly: Lukács evangéliuma):
„(32) ‘Ne félj, kicsiny nyáj, mert tetszett Atyátoknak, hogy odaadja nektek az országot. (33) Adjátok el, amitek van, és adjátok oda alamizsnául. Szerezzetek magatoknak el nem avuló erszényeket, kifogyhatatlan kincset a mennyekben, ahol tolvaj nem jut közelébe, moly sem pusztít. (34) Mert ahol a kincset ek van, ott lesz szívetek is.’
Adjatok!
32-34. Lukács a kiegészítő párhuzam elve szerint folytatja írását. Előbb idézte Jézusnak azt a mondását, hogy Isten országát keresni kell. Most külön forrásból melléje teszi azt a biztatást, hogy Isten máris odaadta országát annak a kis nyájnak, amelynek pásztora Jézus. Ez megfelel annak, amit Jézus a Hegyibeszéd bevezetésében mondott (6,20). A két tétel együtt igaz: Isten országa feladat is, ajándék is. A tanítványok megismerhették Isten országának titkát Jézusban, és megismerhették Isten országa rendjét a szeretet parancsolatában. Együtt lehetnek Jézussal: övék az Isten országa. Akkor érezzük meg ennek a kijelentésnek az ízét, ha arra az egykori reménységre gondolunk, hogy Isten a kegyeseknek adja át a világuralmat. Jézusnak ez a szava is így hangzik. De azonnal kitűnik a különbség a folytatásból. Jézus követőinek nem az a feladata, hogy magukhoz ragadják a világ minden gazdagságát és hatalmát, hanem az, hogy adjanak és segítsenek (9,25). Jézus itt a rabbinizmusban ismert gondolatmenetet és képet használ, amely szerint az adakozással az ember átváltoztatja mulandó javait örök kincsekké. A végső következtetést pedig közmondással vonja le: ‘Ahol a kincsetek van, ott lesz a szívetek is.’ Jézus felhasználja ezeket az ismert gondolatokat és közmondásokat, hogy az embertársak iránti felelősségre emlékeztessen. A kor viszonyainak megfelelően alamizsnálkodásról beszél. Ez azonban nem zárja ki, sőt magába foglalja, hogy a megsegítés újabb és nagyobb távlatait is figyelembe kell vennünk. Már Luther hangsúlyozta, hogy az életerős, munkaképes ember emberi méltóságát sérti az alamizsnálkodás. Ilyen esetben segíteni kell, hogy munkához jusson és megkapja tisztességes bérét. A mai világban azonban a munka lehetősége és a bér nem oldható meg pusztán egyéni alapon, amikor milliók problémájáról van szó. Ma az egész emberiségre tekintő tervek és megoldások is kellenek. Jézus követőjének tehát a személyes segítségnyújtás mellett olyan társadalmi és gazdasági rendre kell törekednie, amely az eddiginél jobban biztosítja az emberhez méltó életet az emberiségnek.”

(Ortensio da Spinetoli: Lukács a szegények evangéliuma):
„32.	Ne félj, te kicsiny nyáj, mert úgy tetszett a ti
Atyátoknak, hogy nektek adja az országot.
33.	Adjátok el vagyonotokat, és adjátok alamizsnául,
szerezzetek magatoknak el nem avuló erszényeket,
kifogyhatatlan kincset a mennyben, ahol a tolvaj
nem férkőzhet hozzá, a moly sem emészti meg.
34.	Mert ahol a kincsetek van, ott lesz a szívetek is».
…
Ennek az erkölcstanítói beszédnek záradéka (32-34. v.) eredetileg talán önálló mondás volt. A keresztények nehéz feladatot kaptak: ez az ország hirdetése és beiktatása. Elégtelennek érzik magukat e feladatra, különösen, ha figyelembe veszik, hogy számbelileg milyen kevesen vannak. Az embernek «kicsinynek» kell éreznie magát Isten előtt, hogy könnyebben vagy biztosabban nyerhesse el segítségét. Lukács előszeretettel nevezi saját közösségét «kicsiny nyáj»-nak (32. v.). A fent jelzett feladatot e nyáj éppen kicsinysége miatt kapta: így az emberek nem fogják félreismerni vagy rossz hírbe hozni Isten dicsőségét — mondaná Pál (vö. 1 Kor 1, 29-31). A «szegények egyháza» egyben a kicsinyek, az alázatosak gyülekezete. Istennek nem tetszettek és nem tetszenek a «nagy» és a «hatalmas» munkatársak (Lk 1,52), miként a «bölcsek» és «értelmesek» sem (Lk 10,21). Nem arról van szó, hogy alkalmatlan személyekkel jobban tud dolgozni, hanem arról, hogy nagy készséget és alázatot kér munkatársai részéről. Neki nincs szüksége nagy gondolkodókra. A terv ugyanis már készen van, csupán olyanok kellenek, akik ezt vitatkozás nélkül megvalósítják, ha kell, saját kárukra is. Ha az ember vitatja vagy túl sokat tárgyal róla, miként a farizeusok, ez azzal a kockázattal jár, hogy többé már nem fogadja el.
A végső állítás a 21. versre utal: Isten előtt kell kincseket gyűjteni. Ez csak úgy sikerülhet, ha a teremtmény ellentétes úton és irányban halad, mint a kincseket lázasan halmozó bolond gazdag (13-22. v.) vagy az Istent nem ismerő pogány (30. v.). A csűrökbe gyűjtögető és a napi szükségletek miatt aggódó ember törekvésétől gyökeresen eltér annak a törekvése, aki még a legszükségesebbről is lemond, hogy a rászorultak és a szegények segítségére lehessen (33. v.). Lukács a társadalmi egyenlőtlenségeket azzal próbálja feloldani, hogy határozottan alamizsna adásra szólít fel, ami azonban az ember szabad döntésének függvénye. Ha az Istenről való megfeledkezést bűnnek tartották is, az olyan javak jelentős részének visszatartása, amelyek másokat illetnek meg, nem mindig látszott bűnnek az evangélium hirdetőinek szemében. Lukács már szólt az alamizsnáról, és még beszél majd róla, de elsősorban vagy kizárólagosan vallási indítékát említi. Jóllehet a szegények evangélistája, a saját javak odaajándékozását a rászorulóknak csupán egyéni, személyes nézőpontból értékeli. Nem az a fontos, hogy az alamizsnával könnyebbé válik a szegény ember élete, hanem az, hogy az alamizsna a jótékonykodónak van hasznára. Elveszít ugyanis a földön valamiféle bizonytalan és csalárd kincset, ugyanakkor azonban maradandó és kisajátíthatatlan értékre tesz szert Isten előtt. A bibliai hagyomány az igazak jótetteit gyakorta úgy tekintette, mintha ezek égi letétbe helyezett és ott őrzött kincsek lennének, amelyeknek kezelését Isten végzi. Aki a szegényeknek adakozik, az örökkévalóságba fektet be. Az értékhordozók elkopnak a gyakori használatban, a föld alá rejtett pénzérmék megrozsdásodhatnak, vagy ellophatják őket. Csak az égi bankba helyezett kincsek érinthetetlenek.
E beszéd nem annyira teológia, mint inkább metaforákkal tarkított homília. Nemcsak az nem lehetséges, hogy az égben letétemények, bankok és kincsek legyenek, hanem azt sem szabad feltételezni, hogy szigorú, szinte matematikai arányosság van az emberi cselekedet és az isteni jutalmazás között. A jótett mindenekelőtt a személyt teszi gazdaggá, s csak azt változtatja és tökéletesíti, aki a jótettet végrehajtja. Az örök élet nem valamiféle felöltendő új ruha, és nem valamiféle örökségbe kapott kert vagy palota. Az evangéliumi tanítás olyanoknak szól, akik kereskedői vallási lelkülettel rendelkeznek: eszerint minden jó vagy rossz cselekedetért jutalom, illetve büntetés jár. A jótettet azért kell végrehajtani, hogy az ember elnyerje a jutalmat, s elkerülje a büntetést.
A «kincs» az emberi élet súlypontja, s attól függően, hogy az ember hová helyezi, más-más irányt szab saját életének. Ha érdeklődésének középpontjában a mulandó javak halmozása áll, életének súlypontja az e világ véges és csalóka értékeinek irányába került. Ha ellenben amellett kötelezi el magát, hogy az örök jutalmat érdemlő szeretet és alamizsnálkodás cselekedeteit végzi, a súlypont az ég felé helyeződött. Ha valaki égi lénnyé akar válni, azon van, hogy jótetteket hajtson végre. Ha csupán a földi létre gondol, azon fáradozik, hogy felhalmozott javait növelje. Azt azonban, hogy ennek mi az eredménye, az evangélista már megmondta a bolond gazdagról szóló példabeszédben, és meg fogja erősíteni a dúsgazdagról szóló példázatban (16, 19-31) is. A példabeszéd lelkipásztori megnyilatkozás. Azt hirdeti, hogy az ember legalább alamizsnával gondoskodjék a szegényekről, de nem azt, hogy felejtse el a földet, amelyen áll.
Az evangéliumi tanítás mindig teocentrikus, de ha feledteti a jelenvalóságot, az elidegenítés veszélyét hordozza magában. Az alamizsnálkodás nem a legideálisabb megoldás a társadalmi egyenlőtlenségek megoldására. Az embernek konkrét módon is el kell köteleznie magát, hogy megszüntethesse az egyedek vagy a tömegek ínségét. Az is lehet, hogy ajándékozás helyett fontosabb volna megtanítani őket arra, hogy hogyan szerezhetik meg önmaguknak a szóban forgó ajándékot. Az alamizsnálkodás sietős vagy kvietista megoldás volna, de nem a legidőszerűbb evangéliumi válasz a szegények megsegítésének problémájára.”

(Bácskai Károly, in: Hullámhossz):
„Pünkösd 2. napja
Ne félj, te kicsiny nyáj, mert úgy tetszett a ti Atyátoknak, hogy nektek adja az országot! Adjátok el vagyonotokat, és adjátok alamizsnául, szerezzetek magatoknak el nem avuló erszényeket, kifogyhatatlan kincset a mennyben, ahol a tolvaj nem férkőzhet hozzá, a moly sem emészti meg. Mert ahol a ti kincsetek van, ott lesz a ti szívetek is. (Lk 12,32-34)
A KICSINYSÉG DICSÉRETE
Az egyház születésének másnapján, a látványos, hangos eseményeken és a nagy számokon ámulva, nyomon követve a Szentlélek útját és hódító vonulását nem ünneprontás észrevenni, hogy Jézusnak a kicsi, a csekély is fontos. Az első pünkösd tudósítója, Lukács evangélista nem csak az apostolok cselekedeteiről írott könyvének elején feljegyzetteket tartja említésre méltónak. Mátéval és Márkkal együtt tud arról is, miként sokszorozódik meg a kevés, és lesz elég öt kenyér és két hal ötezer embernek. Velük együtt emlékezik a mustármag és a kovász hasonlatára, valamint a tanítványok versengésére, hogy ki a legnagyobb közülük. A kisgyermek példája kapcsán viszont egyedül ő idézi így Jézust: …aki a legkisebb mindnyájatok között, az a nagy. Egyedül ő tesz említést az elveszett és megtalált juh mellett az elgurult, de meglelt pénzdarabról és az idegenbe ment, majd mégis hazatért fiúról. Egyedül ő kezdi evangéliumát Mária énekével, mely szerint Isten hatalmasokat döntött le trónjukról, és megalázottakat emelt fel. Éhezőket látott el javakkal, és bővelkedőket küldött el üres kézzel. Amit az evangéliumok írói felismertek, nekünk is be kell látnunk: ‘…a 21. század elején újra meg kell tanulnunk, hogy nem a nagy számok vagy a többség ereje, amire szükségünk van, hanem mindenekelőtt Isten Lelkére, hogy felverje lelkünkben a Lelket, hitre bátorítson, és erejével a szeretet cselekedeteit vigyük végbe.’
Voltak idők, amikor látványosan gyarapodott a kereszténység: nemzetek vagy nemzetrészek tértek az új vallásra. A millennium évében, fejet hajtva államalapító királyunk emléke előtt, hálával gondoltunk mi is a kereszténység felvételére, mely — még ha könnyek és vér árán is — Európához kapcsolta a fiatal magyarságot. Ezeréves történelmünk beszédesen bizonyítja azonban: a kereszténység küldetés, nem tömegmozgalom. Krisztus követőihez, a keresőkhöz, zörgetőkhöz, a Szentlelket kérőkhöz leginkább ez a cím illik: kicsiny nyáj. Mi más lehetett volna a neve a félhold, kétfejű sas vagy a vörös csillag árnyékában élő, nádasokban bujkáló, rabszolgapiacon eladott, gulágokra hurcolt híveknek? Hogyan tudnánk másként megszólítani mai szórványok maroknyi népét, azokat, akikhez lelkész csupán havonta jut el? Hogyan közeledhetnénk másként betegszobák foglyaihoz, Bibliát, imakönyvet, igehirdetés-gyűjteményt kínálva erőforrásul? Miként lehetne másként tekinteni óriásvárosok szorongó lakóira, akik mindig sietnek, és mindig dugóba kerülnek, akik körül hullámzik a tömeg, és mégis magányosak maradnak, akiknek a többiektől való távolságát így érzékelteti a költő: ‘Barátaim verseit olvasom idegenben. / Beárnyékolja szavaikat az utcán siető nők haja / s a felhőkarcolókat mosdató esőké. / Most értem meg, hogy egyszer ők is elidegenednek tőlem. / Sírjuk fölött a nyár, mint üres hinta leng majd.’
Régi emlék: Az egykor pompás templom tornya magányosan meredt az égre az apró faluban. Elidegenedtek tőle a települést a jobb megélhetés reményében otthagyók. Az elfeledett épület teteje megroggyant, vakolata kívül-belül leomlott. A harang is néma maradt — kiesett a nyelve. Látványosság, emlékezetes esemény évek óta nem történt a környéken. Ez a nyári vasárnap pedig végképp nem a nagy számok ünnepe volt: egyetlen idős asszony jött az istentiszteletre. Ugyanazon a kapun zörgetett, amely egykor keresztelőjén nyílt meg előtte. Oda lépett be, ahova konfirmációjára érkezett. Ott kért áldást, ahol házasságot kötött, ahonnan később szeretteit kísérte az utolsó útra. Kinccsel, vagyonnal nem dicsekedhetett. Szerényen élt, de mégsem szegényen. Törékeny életének gazdagsága üdvbizonyossága volt. Tudta, ha Isten házából el is fogynak a hívek, Isten országa az övé marad. Nem véletlenül emlékeznek a 2003. év aranydiplomás lelkészei ezzel az igével: Ne félj, te kicsiny nyáj… ‘Ők voltak azok, akikkel aláírattak egy nyilatkozatot, hogy tudomásul veszik, senki sem garantálja egyházi szolgálatukat, mégis maradtak.’ Miért? Mert a diákévek, az elvállalt szolgálat, a baráti levélváltások és a hétköznapi hűség megannyi pünkösdjén a Szentlélek jelenlétében, áldásában, továbbsegítő erejében részesültek. Az ítélkező, szeretetlen címkézések ellenére, sokak ‘tapasztalata volt az, hogy Krisztus velünk volt …a nehéz időkben. Segített, megoldotta kérdéseinket, …ahol ketten-hárman összejöttünk, jelen volt ő is. …Akkor is volt egyház az evangélikus egyházon belül is. Nemcsak… rendőri besúgás, hanem Istennel való csendes találkozások és testvéri megbékélések a gyülekezetekben…’ Ha az állami naptárakból hiányzott is egy időben pünkösd, nem úgy az egyházi esztendőből! Lehet, hogy nem a nagy számok ünnepe volt, de a Szentléleké mindenképpen. Hangzott az ének, szólt az ige, az imádság templomainkban és a családi otthonokban, visszhangozva az ősi Veni Sancte‑t, Veni Creator Spiritus‑t. S ha mára az élmények nem is lettek látványosabbakká, ha a világnak ezen a felén veszít is arányából a Krisztus követőihez való csatlakozás, és ritka az olyan ívű igehirdetés, mint egykor a Péteré, — mégis van pünkösd! Meg lehet szabadulni félelmektől, bűnöktől, lehet élni hitben, szeretetben, gyülekezeti közösségben.
Egy külföldi közgazdász, E. F. Schumacher sikerkönyvet jelentetett meg ezzel a címmel: A kicsi szép — Tanulmányok egy emberközpontú közgazdaságtanról. A profitéhes pénzügyi területen forradalminak számító tétele: ‘Új gondolkodásrendszerre van szükség. Olyan rendszerre, amely nem elsősorban a javakra, hanem az emberekre figyel.’ Nemcsak a közgazdaságtanra, de az egyházakra is igaz: olyan felépítmény és mondanivaló kell, amely nem a javakra, politikai áramlatokra, hanem — Isten után — az emberekre is odafigyel. Emberléptékű struktúrában (intézményekben) és istenközpontú, de emberléptékű teológiával (tanítással, igehirdetéssel) szolgálni — ez a jövő egyháza. Ezért üdvözlendő a szeretetotthonok bővítése, egészségügyi központ létesítése, óvodák, iskolák fenntartása. Hiszen a nyugdíjas, a fogyatékos, a beteg, a haldokló, a kisgyermek, a tanuló is ember! Annyira az, hogy egy vezetőváltás kapcsán így fakad ki az országos hírű idegsebész: ‘Szerencsétlen, hálapénzzel tönkretett egészségügyünket az tartja életben, hogy vannak benne világító fáklyák és mutatják az utat nekünk orvosoknak, nővéreknek. Nevezhetnénk őket igazodási pontoknak, szegletköveknek ebben a korrupt, sáros világban. Az egészségügyben különösen fontos a szerepük, hiszen itt nem az a tét, hogy az anyagi haszon mennyi lesz, hanem a betegek életben maradása.’ Elszomorító, miként uralja el mindennapjainkat a mennyiségi szemlélet. Csillagászati összegű nyeremény csábít a lottón. Vetélkedőműsorokban érettségiszintű kérdésekért százezreket ígérnek. Divat a testépítés, pótolni akarva azt, ami valahonnan hiányzik, izomkötegekkel, testékszerekkel, tetoválással. Magát népszerűnek ismerő tévériporter a haját pótoltatja szálankénti beültetéssel, hogy vonzó maradjon a nézők számára. ‘Most az állampolgár a következő mintákat kénytelen követni…: Mindenféle erkölcsi megfontolás nélkül vállalj el bármilyen megbízatást, a fő, hogy sok pénzt kapjál érte…’ Minél többet gyűjteni, halmozni, megszerezni és elkölteni — ez a mérték, vagy inkább mértéktelenség… Kiket vonz ma Assisi Ferenc mennyre figyelő egyszerűsége? Ha teheti, a korszerű keresztény drága autón érkezik egy sportcsarnok elé, hogy sokszázad magával ott éljen lelki életet. Pedig nem a tömeg-élmény volt a döntő az első pünkösdön sem, hanem az, hogy akik együtt voltak ugyanazon a helyen (ApCsel 2,1) egyenként más emberekké lettek. Nem a külsejük lett vonzóbb és ékesebb, hanem a megváltozott, megújult életük fényesedett ki. Nem az izomerejük, de a lelki erejük gyarapodott. A számszerű növekedés nem feltétlenül azonos az életszerű kereszténységgel. Mert mit használ az embernek, ha az egész világot megnyeri, lelkében pedig kárt vall? (Mt 16,26) Ha arra válaszolsz, hogyan gondolkodsz a ma bankbetétnek hívott erszényekről, mi a véleményed nyereségről és veszteségről, milyen a viszonyod a másik emberhez, nem közgazdaságtanból vagy társadalomtudományból, de Krisztus-követésből felelsz. Pünkösd távlatos következménye a felismerés: ki vagyok, és milyen jövője lehet az életemnek. Péter beszédének eredményét így rögzíti Lukács: Amikor ezt hallották, mintha szíven találták volna őket, ezt kérdezték…: Mit tegyünk? (ApCsel 2,37)
Ha valamit tervezel, szervezel, el akarsz érni, az angol azt mondja: Set priorities! Állíts fel fontossági sorrendet! A kicsiny, a kevés Jézusnál az első helyre kerül ebben a rendben, melynek ‘törzsszámai: ketten-hárman összejönnek, tizenkét tanítvány elindul a világ misszionálására, és a »házadnál levő gyülekezet« a Szentlélek munkálkodásának a bázis-közössége.’ Jézus maga sem tekintette zsákmánynak, hogy egyenlő Istennel, hanem megüresítette önmagát, szolgai formát vett fel, emberekhez hasonlóvá lett, … megalázta magát, és engedelmeskedett mindhalálig. (Fil 2,6-8) Így lehetett naggyá, mindenek fölöttivé, így értheti az ő születését, életét, tanítását, halálát és feltámadását az, aki ‘fölismeri a kicsiben a szépet, a nagyot, az emberiben az istenit.’ Abban, hogy Isten önmagát emberléptékűvé, az ember számára közelivé, megismerhetővé tette, pünkösd — karácsonyon túl — a Szentháromság ünnepével is találkozik: Isten részéről a teremtés a visszahúzódás, a lemondás cselekedete volt, Jézusban még kisebbé lett, és a pünkösdi zúgás is ezt visszhangozza: Ne félj, te kicsiny nyáj... Adjátok el vagyonotokat... Lukács így követi tovább a Lélek munkáját: Mindazok..., akik hittek, együtt voltak, és mindenük közös volt. Vagyonukat és javaikat eladták, szétosztották mindenkinek: ahogyan éppen szükség volt rá. (ApCsel 2,44-45) Tanév, munkaév végén, tavaszi, nyár eleji munkák, dolgozatok, vizsgák fontosságán túl már a szünidőre, szabadságra — vagy a még több munkára — készülve, tartsuk a sorrendet: Inkább keressétek az ő országát (Lk 12,31), nem aggódva a holnapért. Ha pedig mégis maradna kétség, bátorítson az énekvers: ‘Hogy gyönge vagy, se nagy, se hős? Homályban mit kell tenned? Az Úr erőtlenben erős, Ne feledd, ő él benned! Az odafennvalókra nézz. A hitnek semmi nem nehéz, Nincs néki lehetetlen.’ (EÉ 225,3) A Szentlélek által.
Istenünk: küldd el nekünk Szentlelkedet, akit Fiad, Jézus megígért nekünk. Add, hogy a Lélek vezetésével föltáruljon előttünk mindannak értelme, amit Jézus tanított. Legyen segítségünkre a Lélek, amikor gyöngék vagyunk, mert szükségünk van erősségre, bátorságra, bölcsességre, józanságra. Add, Urunk, hogy szívünket sose zárjuk be. Add, hogy mindig készségesen fogadjuk a lélek indításait. Ne engedd, Istenünk, hogy szívünk megkeményedjék. Add nekünk mindig az éltető, az elevenítő Lelket, akinek kiáradása szívünkbe újjá tud teremteni mindent, Áraszd ránk, Urunk, Szentlelkedet, és újítsd meg általa a föld színét!
Korzenszky Richárd: ‘Uram, hogy lássak.’ Szemimpex Kiadó. Budapest. 2000. 65. o.
Az első pünkösdkor a Lélek eljövetele látványos esemény volt. De szükséges‑e mindig összekapcsolni a Lelket szokatlan és rendkívüli jelenségekkel? …A Lélek gyakran beszél velünk csöndben, a hétköznapi élet csöndjében. Nem a jelek és a csodák jelentik a normát. A Lélek velünk van, jelen van, amikor naprólnapra megszokott életünket éljük, és nem csupán válságok idején és a történelmet formáló, vagy annak látszó időkben.
C. Combet-Galland: Csöndes Pünkösd, In: Pünkösdi Mozaik. 69. old.
Azok a leggazdagabbak, akik a legtöbbről tudnak lemondani.
Rabindranath Tagore — In: Farkas. i. m. 49. old.”

(Túróczy Zoltán: Posztilláskönyv):
„A lélek gyümölcse
Lukács 12,31-37
Pünkösd II. napja
1953. május 25.
Tavasszal a fákon nagy levélváltás történik. A száraz leveleket, amiket nem sodort le az őszi nagy lombhullás. amikkel hiába birkózott a téli szél, amik még tavaszféllel is ott éktelenkedtek az éledni kezdő fán, letolja az új levél. Lehull a zörgő száraz, halott levél, s kihajt az üde zöld új levél.
Így van az ember életében is: mikor beköszönt a Lélek nagy tavasza. Amikkel hiába birkóztunk addig, amikkel szemben erőtlennek bizonyult minden egyhangú akarati erőfeszítésünk, szépen, csendben, hangtalanul letolja az új élet, a Szent Lélek által fakasztott új élet. Ez a Szentlélek gyümölcse.
Ezt a nagy változást tárja elénk a mai ige is. Ebben a nagy változásban.
1. Nincs többé aggodalom, de van Isten Országának keresése
Az aggodalom rettentő hatalom. Nincs hatalma fölötte sem az emberi értelemnek, sem az emberi akaratnak. Belátja az ember, hogy értelmetlen balgatagság minden aggodalmaskodás: senkinek sem lett még több kenyere, melegebb ruhája, több tüzelője, nagyobb egészsége az aggodalmaskodás által. Az aggodalmaskodás nem termelő, hanem fogyasztó erő. Mégis tovább aggodalmaskodik. Belátja az ember, hogy az aggodalmaskodás tönkre teszi az életét. Megrontja az örömeit. A ma fénylő napsugarát eltakarja a holnap sötét felhőivel. Nappalát hajszás robottá teszi, éjjel pedig vele hál, s ráül a mellére, mint valami lidérc. Szabadulni szeretne tőle. Elhatározza, hogy nem fog többé aggodalmaskodni, mégis tovább aggodalmaskodik. Belátja az ember, hogy az aggodalmaskodás bűn. Bizalmatlanság azzal a gondviselő Istennel szemben, aki eddig is mindig Atyánknak mutatta magát, s aki nem szolgáltatott okot arra, hogy bizalmatlanok legyünk vele szemben. Talán még azt is belátja, hogy épp ezért minden aggodalmaskodás istensértés. Küzd is ellene, de az aggodalmaskodás erősebb, mint az ellene küzdő ember. Lehet, hogy ijedten veszi észre, mint megy tönkre lelki élete is az aggodalmaskodás fojtó ködében. Előtérbe nyomul a föld, s elhalványodik a menny. Hangszórót kap a test követelése, s csendes panasszá tompul a lélek sóvárgása. Egy pillanatra talán még arra is rádöbben, amit Pál mond Fil. 3,18-19-ben: Krisztus keresztjének ellenségei, kik mindig csak a földiekkel törődnek. Meg-meghőköl egy-egy pillanatra, de azután tovább aggodalmaskodik.
Mikor valakiben, elkövetkezik a Lélek tavasza, mikor elkezd benne dolgozni a Szentlélek, egyszerre megtörik az aggodalmaskodás varázshatalma. A mai ige előtti részben is sokat beszél Jézus az aggodalmaskodásról, de a mai ige első versében már csak így szól: ‘Csak keressétek Isten országát és ezek mind megadatnak néktek.’ A Szentlélek eltolta az aggodalmaskodást a földiekért az első helyről, s előhívta a zugolyából az utolsó helyről az isten országát. Ez lett most a fő, s az aggodalmaskodás a földiekért leszorult az utolsó helyre. Váltás történt. Eddig a boldogságot kereste, most az üdvösséget. Eddig az Isten ajándékai után sóvárgott, most az Isten maga kell neki Persze nem jelenti ez, hogy tétlenül, tátott szájjal a sültgalamb repülését várja. Földi kötelességeiben ezután is ugyanolyan pontos, de nem ül már rajta az aggodalom sötét árnya. Földi dolgait rábízta arra, aki a kereszten és a bűnbocsánatban Atyjának bizonyította meg magát.
Végbement‑e már rajtad és benned ez a nagy váltás? Hányadik helyen áll nálad az Isten országa? Az első helyen. vagy az utolsón?
2. Ahol a Szentlélek elkezd gyümölcsöt teremni, ott nincs többé félelem, de van élő reménység.
A Szentlelket még nem nyert emberre nemcsak az aggodalmaskodás jellemző, hanem a félelem is. Az aggodalmaskodás is tulajdonképpen a félelem egyik formája. Az aggodalmaskodás félelem a jövőtől.
Maga a pünkösdi történet is igazolja ezt. A pünkösd előtti tanítványcsapat telve van félelemmel, pünkösdkor a leggyávábból. Péterből lesz a legbátrabb kiállású bizonyságtevő.
A Szentlélek nélküli embernek ez a félelme kisebbrendűségi érzéséből fakad. Kicsinynek érzi magát a körülötte levő világgal szemben. Kicsinynek az Isten előtt is. Fél a nagy, hatalmas, szent Istentől. Ez nem gyermeki félelem. Ez a bűnös, bujkáló ember félelme a számonkérő bírótól. Ez a félelem szólal meg az Édenben elrejtőző Ádám ajkán is, mikor így szólt: ‘Szavadat hallám, megfélemlém és elrejtezém’ (I.Móz 3,10). Mivel fél az Istentől, azért fél mindenki és minden mástól is. A félelem levegőjében él. Ez a félelem rabságban tartja (Zsid 2.15). Ott is fél, ahol nincs ok félelemre. Ez ellen sincs az ember kezében orvosság. A sötét szobától félő gyermek, az elalvás előtt minden szögletet s az ágy alját is kikutató embernek ezerszer be lehet bizonyítani, hogy nincs semmi oka a télelemre, mégis mindig szorongani fog s mégis az fog az eszében járni, hogy hátha most mégis van ok a félelemre.
Ezen a félelmen is csak a Szentlélek segíthet. A Szentlélek által merjük kiáltani Isten felé: Abbá, azaz atyám! (Róm 8,15). Ez nem jelenti azt, hogy a Szentlelket nyert ember nem érzi magát kicsinynek Isten előtt. Az ilyen ember érzi csak igazán nagynak Istent és igazán kicsinynek önmagát, de nincs már benne az alacsonyabbrendűség félelemérzése. Nem fél az Istentől, hiszen Krisztusban kiengesztelődött vele az Isten, hanem féli az Istent, ahogyan a gyermek felnéz az apjára, tiszteli őt, hódol előtte. Nem a maga erőtelenségével és a világ hatalmával számol, hanem az Isten erejével, aki ezt üzeni neki: ‘Ne félj te kicsiny nyáj, mert tetszett a ti Atyátoknak, hogy néktek adja az országot!’ Kicsiny a maga szemében, a világ szemében is, de tudja, hogy a nyáj egy kedves báránykája a jó Pásztor szemében, s ez eltölti őt élő reménységgel.
Végbement‑e már rajtad és benned ez a nagy változás? A Lélek gyümölcseként eltűnt‑e belőled a félelem s elfoglalhatta‑e helyét az élő reménység?
Jézus így folytatja a beszédét. Adjátok el, amitek van és adjatok alamizsnát… a ti szívetek is.’ (33-34 v.) Ez azt mutatja, hogy:
3. Ahol a. Szentlélek elkezd valakiben gyümölcsöt teremni, ott nincs többé kapzsiság, de van szeretet.
A Szentlelket még nem nyert emberre nemcsak az aggodalmaskodás és a félelem jellemző, hanem a vagyongyűjtő szenvedély is. Természetes következménye ez a jövőtől félő aggodalmaskodásnak. Mivel fél attól, hogy mit fog enni, ha esetleg nem lesz jó termés, halmozza kamrájában az ennivalót. Mivel szorongatja szívét az aggodalom, hogy mi lesz vele, ha meg öregszik, vagy megbetegszik s nem fog tudni már dolgozni, tőkét gyűjtöget pénzben, földben, házban. Előbb csak a holnapját akarja biztosítani a vagyongyűjtéssel, de azután nem tud megállani. Erőt vesz rajta a gyűjtőszenvedély, s rabjává teszi. A szíve is a kincsgyűjtéssel lesz tele, s nem jut benne hely a felebarát nyomorúságának.
Vannak idők, amikor Isten igen kemény leckét ad az embernek arról hogy a földi vagyon mennyire bizonytalan, mennyire nem lehet ráépítene a jövendőt. Amikor nem elég a tanítás, a saját bőrünkön szemlélteti a Mammon csalárd és mulandó voltát. A pénz elolvad, a föld, a ház elúszik, akármilyen görcsösen fogja is a kapzsiság befelé görbülő keze. Mire épít akkor az, aki ezekbe vetette minden reményét.
Ahová azonban belép a Szentlélek, ott egyszerre döntő változás történik ezen a vonalon is. Lehullanak a Mammon bilincsei az ember szívéről. Meg tud válni a vagyonától, ha úgy hozza a sorsa, vagy így kívánja a felebarát nyomorúsága. Szabaddá lesz. A felolvasott igében is ezt akarja Jézus. Nem az a célja ezzel a felszólítással: ‘Adjátok el, amitek van és adjatok alamizsnát’, hogy alamizsnából élő koldusok társadalmává tegye az emberiséget hanem az, hogy ne legyenek a Mammon rabjai, az alamizsnálkodásnál ne azt nézzék, mi marad nekem, hanem azt, hogy mire van szüksége a felebarátomnak, a többit pedig tudják rábízni az Atyára, akinek gondja van az Ő gyermekeire. Ez is egy kézzelfogható, s látható gyümölcse a Szentléleknek.
Végbement‑e már rajtad és benned ez a nagy változás? A Lélek gyümölcseként eltűnt‑e belőled a kapzsiság, s elfoglalhatta‑e helyét a felebaráti szeretet?
A mai ige utolsó versei így szólnak: ‘Legyenek a ti derekaitok felövezve… szolgál lakik.’ (35-37.v.) Ez azt mutatja, hogy:
4. Ahol a Szentlélek elkezd valakiben gyümölcsöt teremni, ott. nincs többé lelki alvás, de van készenlét..
A Szentlelket még nem nyert embert a csak a földiekkel való törődés, a holnap gondja, a jövő biztosításáért folytatott kapzsi vagyongyűjtés lassan magányos álomba ringatja. Nem keresi már Isten országát, nem várja vissza a mennyből Urát. A visszajövetel elhúzódása csak megerősíti abban a meggyőződésében, hogy ejh, ráérünk arra még! Csoda‑e, hogy azután a balga szűzek sorsára jut, amikor egyszer váratlanul mégis megérkezik a ház ura!
Ahová azonban belép a Szentlélek, ott egyszerre felébred az utolsó idők iránti érdeklődés. Ott olyan lesz a keresztyén, mint az urát készenlétben váró szolga, aki feltűrte hosszú felső ruháját, derekán övvel megerősítve, hogy ha megérkezik a gazda, azonnal elébe siethessen és szolgálatára állhasson, s ne akadályozza őt ebben a felső ruhája…, aki mikor beáll az est, nem szunyókál el csendesen a padkán, hanem szövétneket gyújt, hogy ne kelljen majd a világosság gyújtásával sem időt veszítenie.
Végbement‑e már rajtad és benned ez a nagy változás? Felébresztett‑e már a Szentlélek, s készenlétben várod‑e Uradat.
Akiben mindez végbement, az megéli a legnagyobb változást. Ő akar szolgálni Istennek, s íme Ura szolgál neki. Minő csoda! Szolgává lesz az Úr és Úrrá a szolga! Ezt szeretné veled is megcsinálni a Szentlélek Úristen. Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/