Kedves ’Ellent nem állók’!

Következő adagom pillanatnyi állapotát postázom — most bőségesen időben, lévén elcsaltak a médiaműhelybe, így amint össze tudok mindent állítani, indulok…

Cím: Őrült erkölcs!
Ellenvéleményeink
A helyes kiindulás
Legális útkeresések

Gyönyörű tanítás áll előttünk — de tele csapdával. Megdöbbentő, amit Jézus ajánl, tiszta őrület. Teljesen értelmetlen, ellent mond nemcsak az ösztönöknek, de minden racionalitásnak, minden lehetséges emberi erkölcsi érzéknek. Mondjuk ki őszintén: ez egy őrült erkölcs! A felsőruha átadásával kapcsolatban érdekes, hogy Jézus egészen odáig megy, hogy olyasmit ad át, aminek elvételét a törvény még tiltja is! Ez valóban őrület… Mert hát lehet ugyan, hogy a szemet szemér elve valóban durva, szinte barbár szabálynak tűnik, és megfelelőbb a biztos jogi mederben megbüntetni a gonosztetteket — na de hogy nemcsak zokszó nélkül elviseljünk atrocitásokat, hanem még önként is ajánlkozzunk, hát ez végképp őrültség! Talán ha lelövik házastársamat, akkor ajánljam fel gyermekeimet is?! Hiszen ez lenne párhuzamba állítható a másik orcával és a másik mérfölddel!
Sokféleképpen próbálják meg (ki)magyarázni ezt a szakaszt is, és azt is, amelyre Mózes törvényéből utal Jézus. Többféle előzetes magyarázat is létezik mindegyikre. Azonban minden ilyen előzetes magyarázat valójában azt jelenti, hogy félremagyarázzuk Jézus szavait! (Hangsúlyos, hogy előzetes magyarázatról van szó, és nem mindenféle magyarázatról!) Jézus szava ugyanis nagyon világos, nem speciális esetként, nem kirívó példaként, nem is a körülmények különleges összjátékaként előálló helyzetre vonatkozik, nem is valami ritkaságszámba menő lehetőség, ami csak néhányszor adódik az életben. A tét valójában az: Hiszünk‑e Jézus szavának, vagy okosabbak akarunk lenni Nála? Szívemből gyűlölöm azt a fajta írásmagyarázatot, amely tulajdonképpen arra játszik, hogy megmagyarázza, miért is nem tartjuk érvényesnek életünkre Jézus szavát, miért is nem úgy kell élnünk, mint pl. amit ebben a pár mondatban hallottunk…
Mi, mai emberek, hozzá vagyunk szokva, hogy mindenféle témában megvitatjuk az álláspontokat, és aztán az érvek alapján kiválasztjuk, melyik vélemény felel meg nekünk. Éppen ezért bosszantó, hogy Isten nem áll le győzködni. Ő csak egyszerűen kijelent. Az ilyen érvek nélküli véleményekre szoktuk rosszallóan mondani: kinyilatkoztatás… Isten éppen ezt teszi ilyenkor! Az Ő szava kinyilatkoztatás — ha nem is negatív értelemben, hanem a legpozitívabban. Jézus is épp ezért, Isten teljhatalmával szólal meg — hiszen Ő és az Atya egy —, a farizeusok hiába igazoltatják őt jó rendőrkopókként, neki nincsenek okiratai, se személyije, se útlevele, se anyakönyvei, se diákigazolványa, se leckekönyve, se nyugdíjas igazolványa. Ő nem hivatkozott papírokra, még csak az Írásokra se igazán — hanem egyszerűen Isten képviseletében nyilatkozott meg szóban és tettben egyaránt. Jézus egyszerűen kijelenti nekünk, mit vár tőlünk Isten — és egyúttal ez azt is jelenti, mi van a javunkra.
Ha ezzel tisztában vagyunk legelőször is, akkor van helye annak, hogy próbálunk érveket is keresni szava mellé, igyekszünk olyan példákat elővenni, amely szemléltetheti az evangéliumi tanács igazát, és próbálhatjuk több oldalról körüljárni az értelmét. Fontos ez a sorrend, mert fordított irányból nem juthatunk el az igazsághoz! Ha előbb akarunk meggyőződni szava helytálló voltáról, és csak aztán elfogadni, akkor ördögi kör csapdájába esünk. Hasonlít ez ahhoz, amit nemrég bibliaórán mondtam a teremtéstörténet és a természettudomány kapcsán: nem érdemes belemenni a kettő szembenállásának vagy összeegyeztethetőségének kérdésébe, mert ebbe legfeljebb beleőrülni lehet, de kikecmeregni belőle semmiképp! Nem érdemes anélkül belemenni a jézusi etika taglalásába, hogy előbb el ne döntenénk, akarunk‑e egyáltalán hinni Igéjének, vagy inkább saját elképzeléseink igazolását keressük.

Ezek után már szabad a pálya a különféle magyarázatok, értelmezések előtt — azzal a feltétellel tehát, hogy nem elbírálni-kritizálni akarjuk a kinyilatkoztatást, nem is kiigazítani, hanem elfogadva magunkévá tenni, megemészteni, azonosulni vele! Ez az azonosulás a szeretet megértésével kezdődik. Ha jogi szemmel, vagy akár vallásos szemmel, ha racionálisan, ha humanista módon, ha felvilágosodottan vagy épp primitív kultúrák felől tekintjük, akkor teljesen érthetetlennek, őrültnek és bosszantónak találjuk az egészet — ellenben ha a szeretet szemüvegén keresztül nézzük, ha az önmagát odaáldozó szeretet felől nézzük, akkor egyszeriben megnyílik a titok!

Téves az a — jobbára katolikus — magyarázat, hogy vannak kötelességek, és vannak ezen felül tanácsok, amik csak a ‘kiváltságosaknak’, a nagyobb életszentségre törekvőknek való. Jézus soha nem adott ilyesfajta rangsort, szamárlétrát! A Hegyi beszéd amúgy is a tömeghez szól, végképp nem lehet ráfogni, hogy egy belsőbb körnek, akik tökéletesebbek akarnak lenni!

Úgy látszik, Augustinus is valami Karasszon-féle jogelvként érti Jézus szavát. Ez azonban racionalizálja, és így máris kimagyarázza a jézusi etikát. Ezek szerint Jézusnak is el kellett volna menekülnie a kereszt elől, nem pedig hagynia magát. Ha ezt is figyelembe vesszük, akkor világlik ki legjobban, milyen veszedelmes és kárhozatos dolog is a magunk elképzelései szerint kezelni az amúgy egyértelmű felszólításokat…

Érdemesebb inkább azt a ‘racionalizálást’ elővenni, amely rámutat arra, hogy a viszonzás miképpen rombol, a hosszútűrő szeretet ellenben miképpen épít. A visszaütés megakadályozza a békét, a szeretet megteremti…

Nem hagyható figyelmen kívül a ius talionis kapcsán az az apróság sem, hogy a mózesi törvényben ritka kivételtől (pl. vérbosszú) a büntetés nem a sértett joga, hanem a ‘büntetés-végrehajtásé’. Nem arról van tehát szó, hogy most új jogrenddel alkot Jézus — hanem a jogrenddel szemben megadja a helyes egyéni, személyes életvitelt! Ilyen értelemben nem áll ellentétben a kettő. Ezért tudta Jézus is úgy elviselni a szenvedést, hogy közben a jog szerint fellépett. Először is, ha Őt keresik, hát a Vele levőket engedjék el a Gecsemánéban. Másodszor amikor a templomszolga arcul üti, ‘visszafelesel’: „Amikor ezt mondta, az ott álló szolgák közül az egyik arcul ütötte Jézust, és így szólt: ‘Így felelsz a főpapnak?’ Mire Jézus így válaszolt neki: ‘Ha rosszat mondtam, bizonyítsd be, hogy rossz volt, ha pedig jót mondtam, miért ütsz engem?’ ” (Jn 18,22k.)
Ez áll összhangban Pál viselkedésével is. Egyszer ragaszkodik ahhoz, hogy megkövessék: „Megvertek minket nyilvánosan, ítélet nélkül, és börtönbe vetettek, holott római polgárok vagyunk; most pedig titokban akarnak elküldeni minket? Azt nem, hanem jöjjenek ide, és ők maguk vezessenek ki bennünket!” (Csel 16,37.)
Máskor egyenesen felháborodik a jogtalanságon: „Anániás főpap ekkor megparancsolta a mellette állóknak, hogy üssék szájon. Pál erre így szólt hozzá: ‘Megver téged az Isten, te meszelt fal! Itt ülsz, hogy ítélkezz felettem a törvény szerint, mégis a törvény ellenére azt parancsolod, hogy megüssenek?’ Erre az ott állók ezt mondták: ‘Isten főpapját gyalázod?’ Pál így válaszolt: ‘Nem tudtam, atyámfiai, hogy főpap.’ Mert meg van írva: ‘Néped fejedelmét ne átkozd!’ ” (Csel 23,2-5.)
Szó nincs tehát arról — ahogyan azt a világ, vagy az ‘őrült etikát kiáltó keresztyének’ állítják —, hogy a jézusi magatartás valamiféle mulyaság volna. Ellenkezőleg! A leghatározottabb kiállás ez — csak épp nem a (viszont)erőszak, hanem a szeretet kiállása. Az igazi alázat, az erősek alázata — aki ugyan visszaüthetne, ellencsapást mérhetne, (megelőző támadás indíthatna?), de nem teszi. A jogokkal azonban tisztában van, és szükség esetén ki is áll értük. A jog mellett azonban a Krisztust nem szavakban, hanem tettekben, etikai magatartásban követő tud egy másik szempontot is ismer: a szeretet szempontját, amely még az ellenféllel szemben is képes az önfeláldozásra. Aki részese lett Isten önfeláldozó szeretetének, az tudja, hogy ez nem őrültség, hanem élet és üdvösség — ezért törekszik arra, hogy maga is mennyei Atyja tökéletességére törekedjen; hiszen ez a Hegyi beszéd foglalata is egyben az etikai részének zárszava pár verssel később: „Ti azért legyetek tökéletesek, mint ahogy mennyei Atyátok tökéletes.” (48.)

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„Mt 5,38-42.
(Vö. Lk 6,29-30.) Az Ószövetségben az igazságszolgáltatás tökéletlensége miatt elvileg megengedett volt a megtorlás: szemet szemért… Az Úr Jézus elveti ezt, és minden erőszakkal szemben a teljes szeretetet és türelmet állítja. Aki zálogba akarja vinni a ruhát, annak adja oda a kabátot, a felsőruhát is, melynek a lefoglalását a törvény tiltotta (2Kiv 22,26-27), mert a szegényeknél ez takaróul is szolgált éjszaka.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Mt 5,39
Törvényeitekben a visszatorlás joga is meg van adva, úgy, hogy biráitoknak szabad valakire azt mérni, mit ő másnak cselekedett (Móz. II. 21,24. Móz. V. 19,21.). Ezzel a ti irástudóitok a legigazságtalanabb és legönkényesebb magánboszúállásra éltek vissza. Én pedig mondom nektek: hogy önhatalmúlag és önkényesen a roszat roszszal visszatorolni senki ne merje. – Ez által a kereszténynek nincs megtiltva, kitérni a méltatlanságok elől, vagy azokat ártatlan önvédelemmel elhárítani, vagy a boszút a törvényre bízni, hanem csak az önhatalmú és önkényes magánboszú van megtiltva. Ha valaki minden ellenállásról le akarna mondani, ez nem maradna csupán a kötelesség határai között, hanem a tökélynek magasabb fokára emelkednék, mint átalán kivántatik. Azért különböztetik meg az erkölcstanárok a kötelességet és tanácsot; mikor van ez utóbbinak helye, a lelkiismeret mellett a lelkiatya megmondja.
Mt 5,39
Ezzel nincs parancsolva, hogy azt valósággal meg kell tenni, hanem csak példaképen van felhozva, hogy inkább még egyszer oly nagy méltatlanságot szenvedjünk, mint a roszért roszszal fizessünk, és minmagunkat megboszúljuk. Krisztus a szolgának, ki őt arczúl üté (Ján. 18,23.), maga sem nyujtotta másik orczáját; hanem kész volt e méltatlanságot még egyszer inkább elszenvedni, mint önmagát megboszúlni. E helyen, úgymond sz. Ágoston, nem az van mondva, mit kell testileg tennünk, hanem mire kell bensőleg készen lennünk. E szerint kell a következő példákat is érteni: hogy az ember kész legyen inkább mindent elszenvedni és föláldozni, mint a szeretetet önhatalmú és önkényes boszúállás által megsérteni.
Mt 5,40
A törvény előtt is légy kész inkább bármily áldozatra, minthogy magánboszú által a szeretetet megsértsd.
Mt 5,41
A görög szerint: menj vele még két mértföldnyire, – hogy neki az utat megmutasd, vagy terhét hordozzad. Tűrj el mindent, s légy kész áldozatra is, ha a szeretet sérelme nélkül máskép nem lehet. – Mit kell egyes esetekben tenni, vagy a kötelesség fölött még magasabb tökélyre törekedni, arra a fölvilágosúlt szeretet megtanít. Szeress, úgymond sz. Ágoston, és tedd, a mit akarsz.
Mt 5,42
Ne tagadj meg semmit annak, ki téged megsértett, még kevésbbé másnak, ki tőled kér, vagy kölcsönözni akar, ha hatalmadban áll, és a kérőnek üdvére szolgál; mert lehetetlenre és roszra senki sem köteleztethetik.”

(Jubileumi kommentár):
„Mát. 5,38–42. „Szemet szemért, fogat fogért!”
Ez a szakasz a Lev 24:20 rendelkezésére, a megtorlás (ius talionis) elvére vonatkozik, amely minden emberi jogalkotás alapja. Lényege az, hogy senki ne kezdeményezze a gonoszságot, hanem csak az elkövetett gonoszság megorlásának legyen helye a társadalomban, vagyis minden olyan tett büntetésének, amely a másik ember rovására történt. Isten népe körén belül ennek elégnek is kellene lennie. De Jézus a valóságos helyzetre tekint, tudja, hogy népének fiai telve vannak a bosszú vágyával, és ez könnyen vezet a gonoszság kezdeményezésére. Az erőszak viszont erőszakot szül, a gonoszt csak azzal tartóztathatjuk fel, ha elállunk a megtorlástól. Ez a szabály, ha durva erőszakról van szó (a jobbról, tehát ‘visszakézzel’ adott pofon a legmélyebb megvetés jele), ha kíméletlen pereskedésről (az Ex 22:26 rendelkezése szerint mindent el lehetett venni a pervesztestől, csak alsó ruháját nem), ha követelésről (aggareuein, perzsa eredetű szó kényszer-szolgáltatások követelésére, de nincs alapja annak a feltevésnek, hogy a római hatóságok ilyenfajta jogának érvényesítésére vonatkoznék), vagy ha kérésről: kiszolgáltatni magunkat mértéken felül, megtenni a megkövetelt szolgálat kétszeresét, legyőzni azt az ösztönünket, amely mindig tiltakozásra késztet a kéréssel szemben.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata):
„e) Szemet szemért! Ne állj ellen a gonosznak (5,38-42)
Ez a magva a felolvasott résznek. Ez azonban negatív parancs; pozitíve ezt jelenti: csak az tesz eleget felebarátjának, aki éppen olyan határtalan adakozó és szolgálattevő indulattal viselkedik iránta, mint maga Isten, ki nem tesz különbséget az Ő legfőbb adományai, az élet nagy ajándékainak a szétosztásánál ellensége és követője, kicsiny és nagy, fehér és fekete, igaz és hamis között. — Nincs határa a szeretetnek, a bocsánatnak, a szolgálatnak sem Istennél, s ne legyen az embernél sem. Az istenfiúság, mint állapot és feladat, nem határolható körül semmiféle jogszabállyal.
Ebből az is következik, hogy nem léptethető életbe, mint jogszabály; annál inkább engedelmeskedni kell neki, mint az Isten királysága egyik alaptörvényének a szeretet gyakorlás terén. A ‘no resis tance’ [= ellent nem állás] már idézett elő olyan forradalmakat, amelyekben a gonoszság jutott teljes hatalomhoz.
A jog megszabja, mi az, amit az ember embertársától kívánhat, és mi az, amivel tartozik neki. E két mennyiség egyenlege, mérlege a jog lelke, a méltányosság. Régi jogi rendszerek ezt nagyon élesen egyenletezték: szemet szemért, fogat fogért, kezet kézért. A zsidó joggyakorlat ezt kegyetlen következetességgel hajtotta végre (jus talionis) [= azonos büntetés jogelve]. ‘Ne nézz reá szánalommal: életet életért, szemet szemért, fogat fogért, kezet kézért, lábat lábért (5Móz 19,21).
De a jog az ember és ember közötti viszonyt nem szabályozza kimerítően és véglegesen. Még van egy kérdés, — s ez a Hegyi Beszéd kérdése: van‑e határa az emberek iránti szeretetnek, türelemnek, megbocsátásnak. Erre a felelet: nincs.
Példákkal illusztrál Jézus. Az Ótestamentumban szabad volt zálogot venni az adóstól, még alsóruháját is, csak nem volt szabad bemenni a házába, s ott venni el, ki kellett hozni az ajtó elé, és este vissza kellett adni (2Móz 22,25), hogy ne fázzék meg. Add oda a felsőruhádat is; tartsd oda a bal orcádat is, — ha egyszer rákerült a sor az igazságtalanság elszenvedésére, a keresztyén ember fogadjon el Isten kezéből mindent. — A másik példa az előfogat, a fórspont. Ha valaki igával, fogattal tartozott s vita volt afelett: megtette‑e már a kialkuldott utat? — tegyen még annyit. A második mérföld az élet nagy ráadása. A kötelesen felül való élettékozlás. Az anyának, a hősnek, a szentnek, a barátnak a boldog, de halálos áldozata. Ezek az életnek azok a területei, ahol nem érvényesek a józan észnek, a jognak a szabályai, mert ez az önfeláldozás világa.
Mindezekben egy önarckép vonásait fedezzük fel, mely a kereszt alatt, a ‘nagy sötétségben’ kezd teljes fénnyel ragyogni.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„5:38-42 (Lk 6:29-30). A szemet szemért és fogat fogért szavak több ószövetségi igeszakaszból erednek (2Móz 21:24; 3Móz 24:20; 5Móz 19:21); ezeket nevezik lex talionis-nak vagyis a megtorlás törvényének. Ennek a törvénynek az volt a célja, hogy megvédje az ártatlant, és biztosítsa, hogy a megtorlás ne menjen túl az eredeti bántáson. Jézus mégis rámutatott, hogy miközben az ártatlan fél jogait védte ez a törvény, az igaz embernek nem feltétlenül szükséges élni jogaival. Az igaz embert az alázat és az önzetlenség jellemzi. Inkább tegye meg a ‘második mérföldet’, a békesség megtartása érdekében. Ha megsértik azzal, hogy arcul ütik, vagy pereskedéssel akarják elvenni az alsó ruháját, vagy arra kényszerítik, hogy menjen el valakivel egy mérföldnyi útra, akkor ne üssön vissza, ne követeljen visszafizetést és engedjen a kérésnek. A megtorlás helyett pontosan az ellenkezőjét tegye, és bízza rá ügyét az Úrra, aki egy nap mindent megfizet (vö. Róm 12:17-21). Ez legnagyobb mértékben magának az Úr Jézusnak az életében volt látható, amint Péter elmagyarázza (1Pt 2:23).”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„H)	Elmenni két mérföldre (5,38-42)
5,38 A törvény ezt mondta: ‘Szemet szemért, és fogat fogért’ (2Móz 21,24; 3Móz 24,20; 5Móz 19,21). Ez parancs volt a büntetésre, de egyben a büntetés korlátozása is — a büntetés nem haladhatta meg a bűnt. Az ÓSZ szerint azonban a büntetés joga a hatalomra volt ruházva és nem az egyénre.
5,39-41 Jézus túllépett a törvényen egy nagyobb igazság felé a megtorlás teljes eltörlésével. Rámutatott tanítványainak, hogy míg a bosszúállás a törvény szerint megengedhető volt, most az ellenállás elutasítására nyílt kegyelmesen lehetőség. Jézus arra tanította követőit, hogy ne tanúsítsanak ellenállást a gonosz emberrel szemben. Ha valaki arcul üti őket egyfelől, fordítsák felé a másik arcukat is. Ha perelik éket alsó ruhájukért, adják oda a felsőt is. Ha hivatalosan kényszerítik őket, hogy vigyék valakinek a csomagját egy mérföldön, vigyék jószántukból két mérföldön.
5,42 Ebben a szakaszban Jézus utolsó parancsa látszik manapság a legkevésbé gyakorlatiasnak. Aki tőled kér, adj neki; és aki tőled kölcsön akar kérni, el ne fordulj attól. Az anyagi javakkal és tulajdonjoggal kapcsolatos rögeszménk azt eredményezi, hogy visszariadunk arra a gondolatra, hogy odaadjuk, amit megszereztünk. Ha azonban készek vagyunk a menny kincseire összpontosítani, és megelégszünk csupán a szükséges élelemmel és ruházattal, jobban szó szerint és szívesebben fogjuk elfogadni ezeket a szavakat. Jézus megállapítása feltételezi, hogy az az ember, aki segítséget kér, valóban szükséget szenved. Mivel lehetetlen tudni, hogy vajon a szükség valóban mindig fennáll‑e, jobb (ahogyan valaki mondta) ‘segíteni a csaló koldusok kérésére, mintsem kockáztatni, hogy olyan embertől fordulunk el, aki valóban szükségben van.’
Emberileg szólva, ilyen magatartás, mint amelyre az Úr felszólít itt, lehetetlen. Csak a Szent Szellem által vezérelt ember élhet önfeláldozó életet. Csak ha megengedjük a Megváltónak, hogy a maga életét élje a hívőben, lehet a sértést (39. v.), az igazságtalanságot (40. v.) és a kényelmetlenséget (41. v.) szeretettel viszonozni. Ez a ‘második mérföld evangéliuma’.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„‘IGEN’ ÉS ‘NEM’
Máté 5,33-42
Közvetlenül a 3Móz 19,12-re gondolhatott Jézus, szólván a hamis eskü tilalmáról, majd pedig merít a Zsolt 50,14; 5Móz 23,22kk részletekből, közben támaszkodik a Tíz ige hamis tanúzás tilalmára, sőt Isten nevének hiábavaló felvételére is, így összefüggés van a Tízparancsolat mindkét kőtáblájával, ahogy felosztásáról hagyományosan beszélni szoktunk. — Az esküdözésnek ilyen változatai vannak: 1. Midőn ígéretet teszünk a) valami jóra, amit — ‘Isten bizony’ — meg fogunk tartani, b) valami tartozásra, amit meg fogunk adni, c) valamiféle megtorlásra (laza kapcsolat a 38kk részlettel), amit — ha addig élünk is — nem fogunk annyiban hagyni. 2. Amikor a bizonyító erőt szeretnénk sokszorozni az eskü által, bevallva, közvetve, vele, hogy puszta szavunk hitelvesztetté vált, hogy értékét vesztette általában is az emberi beszéd. A zsidóknál gyakorlat volt az Isten személyére hivatkozó eskü (vö. Jn 9,24), akként módosítva, hogy a hiába ki nem ejtendő név helyett valami mást mondtak; esküdtek égre és földre (vö. az égre-földre esküdözés fordulatával nyelvünkben), aztán Jeruzsálemre. Jézus mindhármat Isten személyével és felkent királyával hozza kapcsolatba, kimondván ezzel, hogy értelmetlenség másról beszélni, amikor Istenre gondolnak, mert nem enyhíti Isten személye és neve sérelmét. Tulajdon életének sem ura az ember (Jer 10,23), ne esküdjön tehát önmagára sem, esetenként önmagát is elátkozva. Mi hát akkor a teendő? Az őszinteség: az igen legyen igen, a nem pedig valóban nem (Jak 5,12), ami pedig ezen felül van, a gonosztól van, mint ahogy a Sátán a hazugság atyja (Jn 8,44). Az ‘igen’-nek a hitben szövetségkötő ereje van, a ‘nem’-nek is súlya van, amikor a kísértőnek mondunk ellene, vagy pedig Isten akarata fölismerésében kell egyebekre, esetleg önmagában jóra is nemet mondanunk, amikor eshetőségek között már választottunk. Isten a mi beszédünknek olyan értéket tulajdonít, akár a sajátjának, így a visszaélés vele annál súlyosabban esik a latba.
A megfizetés joga és parancsa eredetileg is azért adatott, hogy fékezze a többszörös megtorlás indulatait, tehát védte a közösség rendjét és békéjét. A 3Móz 19,12 tiltja a hamis esküt Isten nevével, a 15kk védi a felebarátot a bíráskodásban, a rágalomtól, a gyűlölettel szemben, a bosszúállástól és haragtartástól, s záródik ezzel: ‘Szeresd felebarátodat, mint magadat’. A 24,20 pedig közli a szemet szemért, fogat fogért rendelkezést. Az érintett kérdések sorrendje Jézusnál itt ugyanaz, mint ÓSZ‑i előzményei esetében. Tartalmában azonban fölülmúlja amazt, mert a közösség rendjét hathatósabban lehet megvédeni, ha szelídséggel szerelik le a gonosz indulatokat. A ‘gonosz’ ez esetben nem a Sátánt jelenti. A visszakézből adott, megalázó pofon után a másik orca odatartása itt szinte messiási vonás, az Úr szenvedő szolgájának mindent tűrő alázatossága (Ézs 53,4.7). Az odaadott felsőruha, az alsó után; a második mérföld a kikényszerített első után, a feltétel nélküli kölcsönzés javaslata hallatlan erőről és meggyőződésről tanúskodik, hogy a rossz meggyőzhető jóval (Róm 12,21).”

(Jeromos Bibliakommentár):
„34 (f) A ROSSZ VISSZAFIZETÉSE (5,38-42). Ez és a következő tétel az ellenség szeretetéről mondanivalójukban közeli kapcsolatban állnak. Az egymáshoz és az ősi hagyományhoz való viszonyukkal a 48. vers után foglalkozunk. Ez az egység kibővíti a Q mondásokat (ld. Lk 6,29-30). 38. szemet szemért: Idézi a bosszúra és a sérülések megtorlására vonatkozó jogi szabályt (talion), (Kiv 21,22-25; Lev 24,20; MTörv 19,21). Ugyanez a szabály található Hammurabi kódexében, a 12 táblás római jog 8-ban, és Aiszkhülosz: Áldozatvivők, 309-310-ben. Bár ez a szabály ma már barbárnak tűnik, eredetileg humanitárius szándékkal hozták, hogy a bosszút a pontos kölcsönösségre korlátozzák (csak egy szemet egy szemért, és nem kettőt vagy hármat). Amikor ezt bevezették, valódi erkölcsi haladást jelentett. Jézus idejére a rabbik már túl durvának érezték, és kezdték a büntetést pénzbírságra változtatni, de a megfelelő kárpótlás alapelve uralkodó maradt a jogi gondolkodásban. (A talion etimológiailag a lat. talis szóból származik, amelynek jelentése ‘pontosan ugyanaz’.) 39. ne szálljatok szembe a gonosszal: Jézus a testi erőszak és sértés elkerülésének értelmében tanítja ezt. Nyitva hagyja a pszichológiai vagy erkölcsi szembeszállás lehetőségét, a ‘médiaháborút’, melyekre Mahatma Gandhi és Martin Luther King a példa. A Róm 12,19-21-ben lévő, a Péld 25,21-22-n alapuló párhuzamos hely fontos annak bemutatásában, hogy Jézus tanítása győztes stratégia, és nem a passzív beletörődésre, vagy a gonosszal szembeni közömbösségre irányul. A cél az, hogy szívének megváltoztatására késztessük az ellenfelet. Feltételezi az ellenfél megfelelő hozzáállását, ami nem mindig van meg. Ilyen nehéz esetekben szükségessé válhat, hogy más bibliai alapelvekhez folyamodjunk (ld. a 48. v. magyarázatát). tartsd oda a másik (arcodat) is: A jobb arc megütése a kéz hátoldalával különösen megszégyenítő dolognak számít a m.B.Qam. 8,6-ban; vö. Jn 18,22-23; Iz 50,6; Siral 3,30. 40. perbe fog: Az ember kerülje a pereskedést; ld. 25. vers. Említésre méltó párhuzam található egy héber, cserépre írt, Kr.e. VII-VI. sz-ból származó bírói feljelentésben, amelyet 1960-ban találtak meg Mesad Hashavyahu-nál (ld. D. Pardee: Maarav 1 [1978] 33.66). 41. egy mérföldnyire kényszerít: A gör. angareuein, ‘kényszerít’ szó perzsa jövevényszó, a császári hírvivő szolgálatra utal, melynek futárai váltott lovakkal jártak, mint a régi postakocsik, de nem fizettek a lovakért. 42. adj: A koldusoknak és kölcsönkérőknek való adakozás meghaladja azt, hogy nem szállunk szembe a gonosszal, pártolja az általános kedvességet, türelmet, nagylelkűséget és az emberek iránti nyitott magatartást.
…
36 Általános következtetés a rossz visszafizetéséről és az ellenségszeretetről. E témát illetően a bibliai gondolkodásban egy öt szakaszból álló fejlődést vázolhatunk föl: 1) korlátlan boszszúállás (Ter 4,15.24); 2) talió jog (ius talionis) vagy korlátozott bosszúállás (MTörv 19,16-21); 3) az ezüstszabály, ‘Ne tedd azt másoknak, amit nem akarsz, hogy ők tegyenek neked’ (Tób 4,15; Hillél, b.Šabb. 31a); 4) az aranyszabály (Mt 7,12, pozitívabb az ezüstszabálynál: megnyílás a jócselekedetek felé, a jóakarat légkörének megteremtésében kezdeményező szerep vállalása); 5) ellenségszeretet, meghívás az erkölcsi hősiességre és a szentségre. Ez az utolsó a legemelkedettebb szint. Hiányzik‑e belőle az erkölcsi józanság, ahogyan ezt kritikusai felvetik? Meglehetősen hatásos lehet (Gandhi). Nincs benne kevesebb józanság, mint egy általános sztrájkban. A megválaszolandó kérdés a következő: Vajon ez az egyetlen törvényes szabály a keresztények konfliktushelyzetben való viselkedésére vonatkozóan? A bibliai tanítás korábbi szakaszai egyszerűen érvényüket veszítették? Nem. A korábbi szakaszok maradandó forrást jelentenek a hívők számára, amikor azok alkalmazása megfelelő. Az ellenség erkölcsi szintjétől függ, hogy a bibliai erkölcsnek mely szintjét kell alkalmazni. A lehetőségek e széles választékát figyelembe véve — Bismarck szkepticizmusa ellenére — lehet kormányozni a Hegyi beszéddel, feltéve, ha figyelembe vesszük a korábbi erkölcsi időszakokat is, amelyeket a beszéd előfeltételez. A Hegyi beszéd nem a teljes kinyilatkoztatás, de ténylegesen képviseli az erkölcsi bölcsesség egyfajta öszszefoglalását, melynek érvényessége igazolja önmagát, amikor bölcsen alkalmazzák.”

(Dietrich Bonhoeffer: Követés):
„VISZONZÁS
‘Hallottátok, hogy megmondatott: Szemet szemért, fogat fogért. Én pedig azt mondom nektek, hogy ne szálljatok szembe a gonosszal, hanem annak, aki arcul üt jobb felöl, tartsd oda a másik arcodat is. Ha valaki pereskedni akar veled, és el akarja venni az alsó ruhádat, engedd át neki a felsőt is. Ha pedig valaki egy mérföldnyi útra kényszerít, menj el vele kettőre. Aki kér tőled, annak adj, és aki kölcsön akar kérni tőled, attól ne fordulj el’ (Mt 5, 38-42).
Jézus itt egymás mellé helyezi a ‘szemet szemért, fogat fogért’ igét és a korábban megnevezett ószövetségi parancsolatot, tehát a Tízparancsolatból az ölés megtiltását célzó parancsolatot is. Mindkettőt Isten kétségtelen parancsaként ismeri el. Sem egyiknek, sem másiknak nem kell megszűnnie, hanem az utolsó betűig be kell teljesednie. Jézus nem ismeri el azt a fajta besorolásunkat, amellyel a Tízparancsolatot előnyben részesítjük a többi ótestamentumi paranccsal szemben. Számára az Ótestamentum parancsa egyetlen egész, és így irányítja tanítványait annak betöltéséhez.
Jézus tanítványai Jézus kedvéért a saját jogról lemondva élnek. Jézus mint szelídeket mondja őket boldognak. Ha a tanítványok — miután a vele való közösség kedvéért mindenről lemondtak — ragaszkodni akarnának ehhez az egy tulajdonhoz, úgy abbahagynák a követést. Ezért itt már semmi más nem történik, mint a boldogmondások kifejtése.
Az ótestamentumi törvény a jogot a viszonzás isteni védelme alá helyezi. A gonoszság nem marad viszonzás nélkül. Hiszen az igazi közösség helyreállításáról, a gonosz legyőzéséről és leleplezéséről, Isten népének közösségéből történő eltávolításáról van szó. Erre szolgál a jog, amely á viszonzás révén érvényesül.
Jézus elfogadja Istennek ezt az akaratát, és helyesli a viszonzás erejét, hogy leleplezzék és legyőzzék a gonoszságot, és hogy biztosítsák a tanítványoknak, mint az igazi Izraelnek közösségét. Az igazi viszonzás révén kell végezni a igazságtalansággal, kell megállnia helyét a tanítványnak a követésben.
Jézus szavai szerint egyedül az jelenti az igazi viszonzást, hogy nem szállnak szembe a gonosszal.
Jézus ezzel az igével a politikai, jogi rendből, Izrael népi jellegéből szabadítja ki gyülekezetét, és azzá teszi, ami valójában, éspedig a hívők politikához, néphez nem kötött gyülekezetévé. Ha a viszonzás az Isten által választott népnél, Izraelnél az isteni akarat szerint egyben politikai jellegű is volt az ütésnek ütéssel történő megválaszolásakor, úgy a tanítványi gyülekezetnek — amely a maga számára népi, jogi értelemben többé nem támaszthat követelést — a viszonzás az ütés türelmes elszenvedését jelenti azért, hogy ne tegyenek gonoszat a gonoszhoz. Egyedül így alapozódik meg és marad fenn a közösség.
Itt válik érthetővé, hogy Jézusnak az a követője, akivel jogtalanság történik, többé nem csüng a saját jogán — mint tulajdonon, amelyet minden körülmények között meg kell védenie —, hanem minden tulajdontól teljesen szabadon, egyedül Jézus Krisztushoz kötött, és éppen amikor ezt az egyedül Jézushoz kötöttségét megvallja, teremti meg a közösség egyedül hordozóképes alapját, és adja Jézus kezébe a bűnöst.
A másik legyőzése most azáltal történik, hogy ki kell fulladnia gonoszságának, mert nem találja, amit keres, éspedig az ellenállást és ezzel az új gonoszságot, amellyel még inkább lángra lobbanhatna. A gonoszság azáltal válik tehetetlenné, hogy nem talál tárgyat, ellenállást, hanem készségesen elhordozzák és elszenvedik. Itt a gonoszság olyan ellenfélbe ütközik, amellyel szemben nem állja meg a helyét. Természetesen csak ott, ahol az ellenállás utolsó maradványát is megsemmisítették, ahol teljesen lemondtak a gonoszság gonoszsággal történő viszonzásáról. A gonoszság itt nem tudja azt a célját elérni, hogy gonoszságot teremtsen; egyedül marad.
A szenvedés úgy múlik el, hogy elhordozzák. A rossz véget ér azáltal, hogy védtelenül tűrjük. Gyalázás és becsmérlés nyilvánvaló bűn lesz, midőn a követő maga nem teszi, hanem védtelenül elhordozza. Az erőszak úgy kapja meg ítéletét, hogy semmilyen erő nem száll szembe vele. Az alsó ruhámra szóló jogtalan igény azáltal szégyenül meg, hogy odaadom hozzá a felsőruhámat is, szolgálattételem kizsákmányolása akként lesz nyilvánvaló, hogy nem szabok határt neki. Az a készség, hogy mindent otthagyjunk, ahol erre kérnek minket, arra való készséget jelent, hogy Jézus Krisztus egyedül elég legyen, hogy egyedül Őt akarjuk követni. Az ellenállásról történő önkéntes lemondásban a követőnek Jézushoz való feltétlen kötöttsége, a szabadság, a saját ÉN-től való elszabadulás igazolódik és mutatkozik meg. És a gonoszság egyedül éppen ennek a kötöttségnek kizárólagosságával győzhető le.
Ebben a dologban nem csak a gonoszságról van szó, hanem a Gonoszról. Jézus a Gonoszt gonosznak nevezi! Magatartásomnak nem kell mentenie és igazolnia az erőszaktevőt, azt aki engem szorongat. Nem tűnhet úgy, mintha szenvedő tűrésemmel akarnám kifejezni megértésemet a gonosz joga iránt. Jézusnak semmi köze ezekhez az érzelgős fontolgatásokhoz. A gyalázó ütés, az erőszak, a kizsákmányolás gonosz marad. A tanítványnak tudnia és bizonyítania kell ezt, ahogyan Jézus bizonyította, éppen mert a Gonosz másként nem található el és nem győzhető le. Ellenben éppen azért, mert az egyáltalán nem igazolható gonoszság lép fel a tanítvánnyal szemben, nem ellenállnia kell. Hanem a gonoszságnak azzal kell véget vetnie, hogy elszenvedi, és így kell legyőznie a Gonoszt. Az önkéntes elszenvedés erősebb, mint a gonoszság, az a Gonosz halála.
Nem lehet tehát olyan cselekedetet sem elképzelni, amelyben a gonoszság olyan nagy és erős lenne, hogy mégis szükségessé tenné a keresztyén másfajta viselkedését. Minél szörnyűbb a gonoszság, a tanítványnak annál készségesebbnek kell lennie a szenvedésre. A Gonosznak Jézus kezébe kell esnie. Nem nekem, hanem Jézusnak kell vele szemben eljárnia.
A reformációi magyarázat ezen a helyen döntő, új gondolatot vezetett be, ti. azt, hogy különbséget tenni aközött, amikor engem személyesen, és aközött, amikor hivatalomban — azaz Istentől rámbízott felelősségemben bántanak meg. Ha az első esetben úgy is kell cselekednem, ahogy Jézus parancsolja, úgy a második esetben mégis mentesítve vagyok attól, sőt az igazi szeretet kedvéért köteles vagyok fordítva cselekedni, mégpedig erőszakkal szemben erőszakosan, hogy ellenálljak a Gonosz előrenyomulásának. Ebből a szempontból nézve bizonyul jogosnak a reformáció álláspontja a háborúhoz, a gonoszság elhárításához szükséges minden nyilvános, jogi eszköz alkalmazásához. Jézus számára azonban idegen ez a megkülönböztetés köztem, mint magánszemély és egy, a cselekedeteim számára mérvadó hivatal viselője között. Egyetlen szót sem szól nekünk erről. Követőit olyan személyekként szólítja meg, mint akik mindent elhagytak, hogy kövessék őt. ‘Magánt’ és ‘hivatalost’ teljesen Jézus parancsa alá kell vetni. Jézus szava osztatlanul vette igénybe tanítványait. Teljes engedelmességet követelt. Az említett különbségtétel valójában megoldhatatlan nehézséggel jár. Hol vagyok a való életben csak magánszemély, és hol csak egy hivatal képviselője? Nem vagyok‑e, bárhol támadjanak is meg — egyúttal gyermekeim atyja, gyülekezetem igehirdetője, népem államférfia? Nem vagyok‑e köteles ezen okból minden támadás elhárítására éppen a hivatalom iránti felelősség miatt? Másfelől viszont, nem vagyok‑e hivatalomban is mindenkor én magam, aki egyedül Jézussal áll szemben? Ezzel a különbségtétellel tehát mégis el kellene felejteni, hogy Jézus követője mindig teljesen egyedül van, magánszemély, aki végül is csak egyedül önmagáért cselekedhet és dönthet? — és, hogy éppen ebben a cselekvésben rejlik a nekem parancsoltak miatt érzett legkomolyabb felelősség?
De mégis, miért lehet jogos Jézus mondata akkor is, amikor azt tapasztaljuk, hogy a gonoszság éppen a gyengén lobban lángra, és éppen a védtelenen tombolja ki magát teljesen akadálytalanul? Nem marad‑e egyszerűen elvont okoskodás ez a mondat, amely nem számol a valósággal, mi így mondjuk: a világ bűnével? A mondatnak talán a gyülekezeten belül lehetne létjogosultsága. A világgal szemben azonban a bűn rajongó lekicsinylésének tűnik. Mivel a világban élünk és a világ gonosz, éppen ezért ez a mondat nem lehet érvényes.
Jézus azonban azt mondja: Mivel a világban éltek, és mivel a világ gonosz, ezért érvényes a mondat: Ne szálljatok szembe a gonosszal! Az ember aligha teheti azt a szemrehányást Jézusnak, hogy Ő, aki életének első napjától kezdve harcban állt az ördöggel, ne ismerte volna a Gonosz hatalmát. Jézus a gonoszságot gonosznak nevezi, és éppen ezért beszél így követőihez. Hogyan lehetséges ez?
Valóban minden merő rajongás lenne, amit Jézus mond követőinek, ha ezeket a mondatokat általános erkölcsi programként értenénk, ha azt a mondatot, hogy a gonoszság egyedül a jó által győzhető le, általános világ‑ és életbölcsességként fognánk fel. Olyan törvényekről való felelőtlen álmodozás lenne ez, amelyeknek a világ sohasem engedelmeskedik. Ha a védtelenséget a világi élet elveként fogjuk fel, ez az Isten által kegyelmesen fenntartott világ rendjének istentelen szétrombolását jelenti. Itt azonban nem egy politikai programot adó személy beszél, hanem itt az a Valaki beszél — a gonoszság eltűrés által történő legyőzéséről —, akit maga a gonoszság legyőzött a kereszten, és aki ebből a vereségből legyőzőként és győztesként került ki. Jézus parancsának nincs más igazolása, mint saját keresztje. Aki Jézus keresztjében találja meg a gonoszság feletti győzelembe vetett hitet, egyedül az engedelmeskedik parancsának, és egyedül az ilyen engedelmességnek van ígérete. Milyen ígérete? Jézus keresztje közösségének ígérete és győzelme közösségének ígérete.
Jézus szenvedése a tanítvány engedelmességének egyetlen teherbíró alapja. Parancsával Jézus újból szenvedése közösségébe hívja követőit. Miként is lenne a világ számára látható és hitelt érdemlő a Jézus Krisztus szenvedéséről szóló igehirdetés, ha Jézus tanítványai kivonják magukat Jézus szenvedése alól, és saját testükön visszautasítják azt? Keresztjében Jézus maga tölti be a törvényt, amit ad, és követőit egyúttal parancsával tartja kegyelmesen keresztje közösségében. Egyedül a keresztben igaz és valóságos az, hogy a gonoszság viszonzása és legyőzése a szenvedő szeretet. A kereszt közössége viszont a követésre hívással lesz ajándék a tanítványoknak. Ebben a látható közösségben boldogok.”

(Karner Károly: Máté evangéliuma):
„Hallottátok, hogy megmondatott: ‘Szemet szemért és fogat fogért!’ Én pedig azt mondom nektek: Ne álljatok ellen a gonosznak! Hanem aki arcul üt téged jobb felől, fordítsd oda neki a másik arcodat is. És aki pereskedni akar veled és el akarja venni ruhádat, annak engedd át köpenyedet is. Ha pedig valaki robotoltat egy mérföldnyi úton, menj vele két mérföldet. Adj annak, aki kér tőled és ne fordulj el attól, aki tőled kölcsön akar venni.
38. vs. v. ö. III. Móz 24, 20.
Az indulatnak a megtisztítása, amelyről már az előző igék is szóltak, nem volna teljes, ha abban nem foglaltatnék benn a bosszúállás lehetetlenné tétele. Az Ótestámentom igyekszik korlátok közé szorítani a természetes ember féktelen bosszúvágyát, s megállapítja a megtorlás jogát az ú. n. «ius talionis» rendelkezésével: «Ha valaki sérelmet ejt felebarátján, amint ő cselekedett. vele is úgy cselekedjenek: törést töréséri, szemet szemért; fogat fogért; amilyen sérelmet ő ejtett máson, olyan ejtessék rajfa is» (III. Móz 24, 19-20; v. ö. II. Móz 21, 25; V. Móz 19, 21). Ezek a rendelkezések Izráel népe büntető jogának az alapelvét foglalják szavukba, de ugyanígy megtalálhatók más népeknél is, így pl. az ásatások révén ismertté és híressé lett ó-babiloniai királynak, Hammurápi-nak a törvénygyűjteményében, vagy pedig a régi Róma alapvető törvényében, az ú. n. 12 táblás törvényben és átmentek azután még keresztyén népek törvényhozásába is (pl. Szent István törvényei közé).
Jézus korában ezt az ótestámentomi törvényt talán már nem hajtották végre minden alkalommal betű szerint, hanem módot találtak arra, hogy az elkövetett sérelmet pénzbírsággal váltsák meg. De a nép tagjainak a testvéri együttélését még így is a megtorlás elve hatotta át. Viszont nyilvánvaló az is, hogy éppen a megtorlásra való törekvés tette lehetetlenné az egyszer megszakított testvéri viszony helyreállítását és mélyítette a sértő és sértett közt meglévő szakadékot. Jézus igéje ezt az akadályt hárítja el a testvéri együttélés útjából, azért feltétlenül elutasítja a bosszúállás és megtorlás lehetőségét. Jézus nem azt mondja: Ne fizessetek gonosszal a gonoszért!, hanem arra tanítja a tanítványt, hogy az elszenvedett sérelmet viselje el türelemmel: Ne álljatok ellen annak, aki veletek gonoszul cselekszik! Ez nem új jogszabály, amely érvényteleníti az Ótestámentomban található jogszabályt, hanem a tanítványok lelkiismeretébe vési, hogy a testvéri együttélésért ők felelősek, még abban az esetben is, ha sérelmet vagy jogtalanságot szenvedtek. Jézus így a tanítványok elé a szenvedés útját állítja: csak ily módon valósítható meg a testvéri együttélés békéje.
Három példa világítja meg, hogyan értendő a Jézus által adott szabály: «Aki arcul üt tégedet jobb felől, fordítsd oda neki másik arcodat is». (Hogy itt a jobb arcról van szó, talán abból érthető, hogy a jobb felől lévő tagok látszanak értékesebbeknek. Lukács 6, 29 csak arculütésről beszél, a nélkül hogy a jobb arcot külön kiemelné). A másik példa szerint Jézus tanítványa álljon el jogának az érvényesítésétől akkor, ha valaki jogtalan peres úton tőle ruháját (az eredeti szöveg szerint az ingszerű alsó ruháról van szó) követeli. A tanítvány ezenfelül engedje át a köpenyszerű felső ruhát is, amelyet V. Móz 24,13 szerint legalább éjszakára vissza kellett adni, mert az takaróul is szolgált. A harmadik példánál Jézus olyan esetekre gondol, amikor valakinek jogtalanul lefoglalták az állatját (leginkább szamarát) előfogatul. Az állatot gazdája csak úgy nyerhette vissza, ha maga is elment vele. Jézus arra tanítja tanítványait, hogy ha valaki ilyen módon egy mérföldnyi (1 mérföld 1478.5 m) robotmunkára kényszeríti őket, akkor két mérföldre is menjenek el.
Az evangélista itt illeszt be egy mondást, amely másra vonatkozik ugyan, mint a megelőzők, de tartalmilag mégis ide tartozik. Vele Jézus arra inti a tanítványt, hogy annak, aki szükséget szenved, nyujtson segítséget, avagy adjon kölcsönt. A testvéri egymást segítés és ezzel a testvéri béke ápolása természetszerűleg feltételezi, ill. szükségessé teszi, hogy aki ilyen kéréssel fordul máshoz, kérésével legyen őszinte és ne gondoljon arra, hogy a hamis módon kicsalt támogatással megkárosítja felebarátját. E nélkül hiú ábránd a testvéri közösség ápolása. A tanítvány számára azonban ettől a feltételtől függetlenül is áll Jézus szavának kötelező felhívása, mely az ínségben levő felebarát támogatását kívánja.
Jézus szavainak ez az értelme máris világossá teszi, hogy azokban nincs szó egy meglévő jogrend megszüntetéséről és egy új jogrend megalapozásáról. Jézus igéi általában nem jogszabályok és súlyos hiba volna azokat ilyeneknek minősíteni, vagy azokat ilyenekként alkalmazni. De nyilvánvaló az is, hogy Jézus nem eszményi viszonyok rajzát adja szavaiban, úgyhogy jogunk volna őket egyszerűen félretolni, mint olyanokat, amelyek a gyakorlati életben teljesen keresztülvihetetlenek. Jézus tanítványának az életében kell, hogy eleven erővé legyenek ezek az igék is. Hiszen az a körülmény, hogy az evangélista feljegyezte őket a gyülekezet számára, mutatja, hogy azokat a legrégibb keresztyénség milyen fontosaknak tartotta és nem lehet kétséges, hogy törekedett is a megvalósításukra. A keresztyénség története folyamán ismételten jelentkeztek olyan mozgalmak, amelyek célul tűzték ki, hogy Jézusnak ezeket a követetéseit szószerinti értelmük szerint betöltsék. Ha ezek a mozgalmak sikertelenek voltak is, mivel jogszabályokká akarták tenni azt, ami sohasem lehet jogszabály, mégis figyelmeztetnek bennünket arra, hogy milyen messze vagyunk attól, hogy Jézus igéje irányítsa életünket.
Jézus kővetetése nem azon az okos belátáson alapszik, hogy a testvéri jóindulat gyakorlása, a sérelemmel vagy jogtalansággal szemben tanusított türelem megtérésre vagy jobb belátásra bírja majd azt, aki a sértést vagy jog talanságot elkövette (ilyen értelme van pl. Pál apostol némely intelmeinek, v. ó. Róm 12, 18-21). Jézus szavai inkább a testvéri együttélés végső feltételeire mutatnak rá és elénk állítják az útat ennek a testvéri együttélésnek az ápolására. Ezért is minden erőnkkel arra kell törekednünk, hogy azok életünkben megvalósuljanak.”

(Ortensio da Spinetoli: Máté az egyház evangéliuma):
„A megtorlás új törvénye (5, 38-42)
(Lk 6, 27-31)
38.	Hallottátok, hogy megmondatott: «Szemet
szemért, fogat fogért».
39.	Én pedig azt mondom nektek, hogy ne
szálljatok szembe a gonosszal, hanem
annak, aki arcul üt jobb felől, tartsd oda
másik arcodat is.
40.	Ha valaki pereskedni akar veled, és el
akarja venni az alsó ruhádat, engedd át
neki a felsőt is.
41.	Ha pedig valaki egy mérföldnyi útra
kényszerít, menj el vele kettőre.
42.	Aki kér tőled, annak adj, és aki kölcsön
akar kérni tőled, attól ne fordulj el.
A büntető törvény az ellensúlyozás elvére épül: aki kárt okozott, fizessen az általa okozott károsodásért. A ius talionis (a megtorláshoz való jog) ennek az elvnek leggyökeresebb és legprimitívebb kifejeződése. Az egyéni igazságszolgáltatás legalizálásának tekinthetjük. Az ókori kódexek és a Biblia kifejezetten említik. Jézus idejében e törvényt nem alkalmazták már szigorúan, mert más (legtöbbször pénz‑) büntetési formákkal helyettesítették.
A megtorlás régi törvényével Jézus egy másikat állít szembe, amely azonban fordítottan viszonyul az előzőhöz. A bosszú, azaz a kárral egyenértékű azonnali visszafizetés helyett azt sugallja, hogy az ember fogadja el az előzővel egyenértékű vagy az ennél nagyobb igazságtalanságot. A javaslat azt a keresztényt tartja szem előtt, aki a társadalom szívében éli napjait. Másokhoz hasonlóan ő is kiszolgáltatottja az igazságtalanságoknak, a visszaéléseknek és az erőszaknak. Szolgáltatásokra kényszerítik, törvényszékre viszik, zsarolják és csúfot űznek belőle. Az ilyen esetekre Jézus nem a védekezés vagy az egyszerű nem-ellenállás magatartását javasolja, hanem egyenesen a feltétlen megadásét.
E javaslat az új törvény egyik nagyon paradox pontját érinti, amelyet azonban nem szabad félreértenünk. Annak, aki követi Krisztus tanítását, nem betű szerint kell megvalósítania az általa bemutatott példákat, hanem ezek szellemében kell eljárnia. Nem fizikailag kell odatartani arcunk másik felét az üldözőknek: az a fontos, adjunk lehetőséget az elvetemült embernek, hogy elgondolkodhassék tévedésein. Arculütéseket elszenvedni, átengedni az alsó ruhát annak, aki a felsőt kéri, együtt ‘sétálni’ olyasvalakivel, aki a hatalmat gyakorolja, vagy biztosíték nélkül kölcsönt adni, olyan cselekedetek, amelyek jól jellemzik a keresztény ember magatartását. Az ember azonban csak akkor cselekszik Krisztus szándékának megfelelően, ha a jogtalan parancsokat, a rossz bánásmódot és a kárt azért fogadja el, mert szereti azokat, akiktől ezek erednek.
Krisztus tanítványának azok helyett is hordoznia kell a keresztet, akik ezt számára készítik. Nem az önmagukban vett cselekedetek számítanak, hanem az a motívum, amelynek alapján az igaztalan bánásmódot elfogadjuk: az elfogadás indoka nem gyengeségünk vagy hitványságunk, hanem az, hogy nem akarjuk rossz hírbe hozni vagy megkárosítani a helyes útról letért testvérünket.
Nem arról van szó, hogy passzív módon kell elviselnünk a visszaéléseket és tétlennek kell maradnunk az igazságtalansággal, a társadalom rendellenességeivel szemben, hanem legalábbis időlegesen le kell mondanunk minden megtorlásról és esetleg néhány jogunkról is, hogy a hozzánk hasonlóan üdvösségre rendelt embertársunkat megtérésre segíthessük. Jézus nem új társadalmi rendet javasol, hanem aszketikus életelvet, amely elővételezett módon világítja meg és magyarázza a farizeusokkal és általában az üldözőivel szemben tanúsított magatartását. A keresztény törvény lényege a szeretetben áll, és ezekben az állításokban, miként a hegyi beszéd más részeiben is, ez a gondolat különleges módon hangsúlyozódik.
Ha a társadalom elsajátítaná a meghirdetett elveket, ez nem pusztulását jelentené, hanem azt, hogy emberi kapcsolataiban megújulna, mert ezek sokkal hatékonyabban oltanák ki az igazságtalanságot és az erőszakot, mint a különféle kódexekben szereplő büntető törvények.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/