Title: Kedves Küldöttek
Subject: Jón 3. - Küldetés és ébredés - Szentháromság u. 21.
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@mail.digitel2002.hu>
Címzett: "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Elküldve: 2002. október 19. 23:19
Tárgy: Jón 3. - Küldetés és ébredés

Kedves Küldöttek!

Előző csomagomból a sietség miatt is kimaradt az igehirdetési kötetek digitalizálása, így ezt most pótlom Zoltán bácsi igehirdetésének postázásával. (Sajnos tudom,  hogy ezzel még inkább elkéstem, mint az előző küldeménnyel…)

(Balikó Zoltán: Isten iskolájában):
„Küldetés és ébredés
Szeretteim! A küldetést vállalni kell! Akkor is, ha először ellene szegültünk. Íme, Jónás is másodszor kapja a megismételt küldő szót. Muszáj engedelmeskednie. Isten küldte keletre, ő ment nyugatra. Isten kitűzte missziói szolgálata céljául Ninive városát, ő Tarsus városába igyekezett hajóval. De Isten elől senki nem tud megszökni. Keze utolér, küldő szava változatlanul felcsendül: Menj Ninivébe! A küldetést vállalni és végezni kell! Lehet, hogy valami visszatart. Szakítani kell azzal. Lehet, hogy valaki utadba áll. Istennek kell engedni, akkor is, ha családod, akkor is, ha szülőd áll küldetésed útjába. Mert az Isten küld! Akkor is teljesíteni kell a küldetést, ha nem látod, és nem tartod helyesnek.
Jónás esetében nyilván egy vallásos sovinizmus volt az akadály. Mit nem adott volna Jónás, ha hírül vihette volna honfitársainak, hogy Ninive elpusztult. Isten őt azért küldi Ninivébe, hogy megmentse a végső ítélet elől? Hát azért szökik nyugatra.
Akkor is, ha nem értem küldetésemet, ha úgy tűnik, hogy az egész odaszánásom, maroknyi életemnek elpazarlása, meddő egy ilyen férfi, vagy ilyen asszony mellett, aki nem ért semmit, konok, kemény, mint a kő! Ha a fiatalok hálátlanok! Évek múlnak, és semmi nem látszik. A vetésből nem lesz itt aratás, vagy szüret. Akkor is, ha így váltanak a gondolataink: a küldetést vállalni és végezni kell! Mert az Úr küld! Lehet, hogy ma a legnagyobb akadály az, hogy nem bízunk. Félünk az ellenállás nagyságától, a társadalmi miliőben, a mi szűkebb hazánkban, nem látjuk esélyesnek a küldetés vállalását és végzését. Latolgatunk, számítgatunk, saját erővel, ellenállások intenzitásával, és vonakodunk a küldetés betöltésétől.
Itt kell jól megérteni azt, amit Jónásnak is meg kellett értenie: hogy Isten nemcsak küld, hanem Ó biztosítja a küldetés megvalósulását. Igét bíz Jónásra. Olyan rövid Ige: ‘Még negyven nap, és elpusztul Ninive!’ És ezt a szót, üzenetet kell vinnie, belekiáltania utcák hömpölygő tömegébe, piactereken őgyelgők közé, magányos járókelők közé. Ez a dolga! De hát ez az üzenet az Isten Igéje. Ehhez kell újra megtérnünk a reformáció küszöbén. A küldetésünk azért lehetséges, mert Aki küld, ránk bízza az Igét. Nem mi végezzük el a szolgálatot, hanem Isten Igéje, hatalma, az visz mindent végbe. Luther úgy mondta ezt, hogy ő Isten Igéjének csak a szekere, járműve, ő csak hordja, hordozza és továbbadja azt, amit az Istentől kapott. Ide kell újra megtérni, mert horizontálisan latolgatásunk mindig oda juttat el, hogy a küldetés feltétlenül eredménytelen. Emberekben gondolkozunk, magunkban, vagy másokban. Isten Igéjében kell gondolkozni. Hányszor kiáltotta el a reformátor mindig újabb megtapasztalások után, szinte sodró erővel és ujjongó örömmel, a legnagyobb hatalom, az egyetlen igazi hatalom az Isten szava!
Egyetlen gyermeke halálosan beteg. Mit érez ilyenkor egy édesapa. Napokon át keresi, merre jár Jézus, mikor utoléri, és elkezdi kérlelni: forduljon vissza, jöjjön vele, segítsen nyomorúságán, gyógyítsa meg a fiát. Jézus nem megy vele. Semmiféle látszati jelt vagy valami csodálatos bűvöletet nem ad néki. Egyetlen szót: ‘Menj haza, a te fiad él!’ Itt valóban érdemes megtorpanni. Kinyomozhatatlan, hogy az a királyi állami tisztviselő honnan vette azt a bizalmat, hogy a végtelen egyszerű, igénytelen külsejű Názáreti Jézus szavában ennyire bízott, feltétel nélkül. Ez a fordulópont. Amikor felcsendül Isten Igéje, és egy ember mer bízni az Igében. Csak az Igében. Utat tár szívében, életében, dolgaiban Isten számára. Hiszi azt, hogy amit Ő mond, azt Ő megcselekszi.
Az Ige hatalma viszi végbe a küldetést. Bármelyikünk megtorpan, ha elkezd számolgatni emberileg, akár egy-egy szituációt vesz elemzési tárgyául, akár önmagának egyre komolyabb ismerete során tudja, hogy milyen kevés telik tőlünk. Akár ideológiai, vagy bármiféle egyéb közegekkel., nehézségekkel számolnak, megtorpannak a régi és mai Jónások. Mert még nem jutottak oda, nem tértek meg ahhoz az egyetlen igazi megtéréshez: Isten hatalmas, drága evangéliumához. Mert az Ige viszi végbe mindazt, amit az Isten akar.
Csodálatos dolog ez, emberekre bízva, betűbe foglalva, ajkon felcsendülő mondatok során vagy bármi módon emberek elé tárva így, írott szövegben micsoda hatalom Isten Igéje. Jónás is megtapasztalja ezt. Én azt hiszem, hogy ő volt az, aki legjobban megdöbbent a vállalt küldetése során, mikor megtapasztalja, mekkora hatalom Isten Igéje. Nyilván kedvetlenül, lehet, hogy rengeteg belső szorongással vág neki Ninive utcáinak, és elkezd először halkan, aztán — lesz, ami lesz — egyre bátrabban kiabálni: ‘Még negyven nap, és elpusztul Ninive!’ Szinte látom, hogy húzza be a fejét a nyaka közé: mikor zúdul rá az első kőzápor, mikor mondják az utcagyerekek, hogy bolond ez a bácsi! Vagy mikor űzik ki, vagy mikor tartóztatják le. Nem akar hinni a szemének! Emberek felkapják fejüket, kiejtik kezükből azt, amit szorongatnak, otthagyják az asszonyok a piaci kosarat, kiül arcukra a megdöbbenés, a szemek tele könnyel. Feltör a bűnvalló imádság. Üzleteket bezárnak, a nép tódul, egymás felé fordulva keresi, hogy mit lehet tenni. Jónás az nyilván, aki leginkább meglepődik mindazon ami történik. Ennek mi is sokszor tanúja vagyunk. Hányszor az egyház számára a legnagyobb meglepetés, amikor vállalt küldetését olyan várakozáson felül, megmagyarázhatatlan hűséggel megáldja az Isten. Ahol Isten Igéje felcsendül, ott mindig ébredés támad. Az ébredés pedig azt jelenti, hogy emberek találkoznak önmagukkal leplezetlenül. Megismerik bűneiket. Mindazt a gonoszságot, amit elkövettek. Egyszerre nyilvánvaló lesz mindenki számára az addigi életútjuk menthetetlen volta. Az önösségtől kezdve a legocsmányabb bűnökig. Kimeríthetetlen gazdag a variáció. De amikor ébredés támad, az emberek tudják, hogy nekik semmi esélyük nincs már önmagukban. Úgy, amint Luther hányszor megfogalmazta: Isten előtt senki vagyok! Isten előtt semmim sincs! Ez az, amit a Szentírás bűnbánatnak nevez. Latin szóval penitenciának, másképpen a megtérés első fázisának, annak a töredelemnek, amikor valóban megtörik az ember. Nincs megtérés csak megtöréssel. Amíg meg nem törtél igazán ott belül, addig még nem tudod, hogy mit jelent a megtérés.
Olyan bámulatos megtérés támad Ninivében, hogy eljut a város központjáig, a királyi palotáig is. S amikor jelentik a hírvivők, hogy mi az, ami történik kint a külvárosokban, és egyre inkább harapózik szerte Ninivében, ami valóban lélegzetállító, valami megrendítő dolog. A király felkel, leteszi az összes ékességét, koronáját, mindazt, ami őt fölébe emeli a köznépnek, aztán fog egy zsákruhát, ami a régi szokás szerint kifejezte, hogy valaki a bűnbánat útját járja. Aztán ugye térdígérő rendjelek sokasága helyett hamut szór a fejére. Ennek ismét antik kifejezéseképpen: semmire nem vagyok méltó. Én csak egy szemétdomb vagyok, hamurakás. Minden tanultságommal, tudományommal, művészetemmel, előnyömmel, egész életemmel együtt nem érek semmit, csak egy marék hamut. De még mindig nem elég. Valóban, amikor Isten Igéje felcsendül, és ébredés támad, akkor nincs megállás, gyűrűzik szerte az élet minden területén a nagy felismerés. Nemcsak a király a maga nevében, hanem a vezető testület együtt, a kormányzó hatóság adja ki a parancsot, ez fantasztikus, azt rendeli, hogy ne csak az emberek hordjanak zsákruhát, fiatal lányok éppúgy vegyék föl azt az ócska zsákot, és az öregek ugyanúgy, gazdagok és szegények, eltűnjön minden különbség. De még az állatokra is terítsék rá, hiszen az egész világ együtt bűnös, együtt elveszett az Isten előtt. Aztán befejezik azzal, hogy senki egy falatot ne egyen, egy kortyot ne igyon. Istállóban, vagy udvaron, vagy a határban ne legeltessen jószágot, ne etessen, ne itasson, és az éhségtől és szomjúságtól gyötört barmok együtt bőgjenek, és együtt kiáltsanak a magasba. Hátha megkönyörül Isten, hátha haragjánál nagyobb szívében a megbocsátó szeretet. Micsoda ébredés! A több mint egymillió lakosú Ninivében soha el nem képzelt szellemi megújulás történik.
Ez volt Ninive reformációja. Minden utca, minden ház, királyi palotától a legkisebb viskóig, embertől állatig, minden, ami ott volt, élt, létezett, az együtt tárta oda önmagát a legmélyebb alázattal és bűnbánattal az Isten elé, és csak egyetlen egy reménység volt bennük: hátha megkönyörül az Úr! Jónás végképp nem értette. Aki ismeri ezt a figyelemreméltó ószövetségi könyvet, az bizonyára tudja, ha nem bibliai forrásból, akkor Babits felejthetetlen alkotásából, hogyan vonul vissza a várossal szembeni hegyoldalra Jónás. Először várja, mikor pusztul el a város. Aztán meg van sértve, hogy az őáltala hirdetett ítélet nem megy végbe. Nagyon érzékeny arra, hogy a szakma becsülete megadassék néki. Hátha ő negyven nap múlva történő pusztulást hirdet, akkor mért nem megy ez végbe? Tovább megy a dohogása, már Istennel szemben pöröl, hogy miért nagyobb az Ó szívében a szeretet, mint a bűnt gyűlölő harag, és annak kárhoztatása.
Testvérek, a küldött lehet ilyen esendő személy. Még mindig nem dolgozta fel Jónás magában mindazt, amit fel kellett volna dolgoznia. A szökés útjától kezdve a tenger mélységéig való megaláztatásán keresztül sem. Nagyon nehezen érti sokszor maga a küldött az igehirdetést, Isten dolgait. Olyan kemény tud lenni a mi szívünk, annyira fanatikusan tudunk a saját elképzelésünkben bízni, olyan hatalmában tartja az embert különféle indulat, téves eszme. Szánalomra méltó Jónás ott a hegyoldalon magában dohogva, míg Ninivén felragyog Isten megbocsátó szeretetének a napja. Lehet tehát kívül maradni az ébredésen. Lehet valakinek kívül maradni a reformáción, pedig ő is valami részt kapott benne. Lehet, hogy hirdette, lehet, hogy tanította, előadást tartott róla, lehet, hogy megtanulta, tudja, régi iskolás esztendőkből, vagy talán legutóbbi beszélgetések során, és mégis kívül marad. A küldetés akkor is célhoz ér, mert Isten szeretete nagyobb az Ő lobogó haragjánál. Mert Isten nem akarja a bűnös ember vesztét, hanem megtérését és életét. És Isten előtt nincs különbség Izrael és Ninive között.
Ó, de nehéz megtanulni ezt a prófétáknak is, nem egyszer az egyház népének is! Ó, hogy húzzuk mi a falakat mindig, építgetünk leomlott falakhoz új falakat! Meghúzzuk a határt: ez profán, ez szakrális, ez világi, ez egyházi. Nem akarjuk megtanulni, hogy minden különbségtevés lázadás Isten ellen. Mert vagy minden profán a templomban is, és az utcán is, vagy minden szakrális ágyasházadban is, és a szívedben is. Nem lehet kettéosztani az egy világot. Isten nem az egyháznak az Ura csupán. Ő az egész világ Ura, teremtője, és gondviselője. Nem lehet csak hívőkben gondolkodni. Isten az emberiségben gondolkodik. Nem lehet ajtókat zárni, csak tárni, nyitni szabad. Nem lehet különbséget tenni Jeruzsálem vagy Ninive között. Mikor jut el a Jónás prófétálta reprezentált mai világkeresztyénség Istennek ehhez a határtalan szeretetéhez? Mikor? Mikor lesz először igazán számunkra meggyőző és új életünket meghatározó gyakorlattá formálódó felismerés, hogy Isten szeretete mindenkit szeret, mindenki számára ugyanazt készíti és senkit ki nem ejt kezéből. Se egy magára maradt öregembert, se talán — előbbi fájó énekünk szerint — rossz szülőktől megtagadott magzatot. Isten szeretete elől se emberi bűn, se a magamé, se a másé el nem taszít, ki nem ragadhat. Így öleli át az egész emberiségünket, egész világunkat az Ő mentő szándéka, és ezért küld, ezért bízza ránk az Ő evangéliumát. Evangéliumában ezért támaszt ébredést a bűn álmából, az Ő szeretetéhez való megtérést, igazán új életet gyógyulásra, békességre, szép földi vándorútra, szelíd halálra, boldog érkezésre. A küldetést vállalnod kell!
Imádkozzunk!
Urunk Istenünk! A Te szereteted csodája ragyog reánk, amelyben átfogod az egész Tőled elszakadt és ellened hadakozó emberiséget, amellyel bennünket már megtaláltál, szíved szeretetével körülvettél, amely hosszú-hosszú idő óta tisztogat, érlelt és erősített, hogy használhassál mások megmentésében. Könyörgünk Tehozzád, törd meg bennünk a Jónási ellentállást, okoskodást, indulatot, sértődöttséget. Tégy bennünket boldog eszközzé, akik vállaljuk és hordozzuk a legdrágább terhet, a Te evangéliumodat azok között, akiket nekünk adtál, és reánk bíztál. Könyörgünk, tedd Igédet ma is hatalommá, hogy ott, ahol emberek hullanak, a Te erőd utolérje, talpra állítsa, és újjá formálja őket. Ott, ahol a gonoszság árad, szembe jöjjön, és győzelmet szerezzen a Te kegyelmed. Könyörgünk Igéd győzelméért közöttünk és körülöttünk. Köszönjük Tenéked, ha bármelyikünk szívéből igazi bánattal indul Feléd a bűnvallomás. Te sietsz hozzánk megbocsátó szíved szeretetével. Betakarod mindazt, ami volt, és megajándékozol egészen új élettel a Jézusért. Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                        \\\\\\/////
                        /  _   _  \
                       (| (.) (.) |)
 ____________________.oOOo__( )__oOOo.____________________
|                                                         |
|                 Tommyca - Szakács Tamás                 |
|                  az A-T&T  páros tagja                  |
|                                                         |
| 2170 Aszód, Falujárók útja 5/8. 2. lépcsőház, I. em. 7. |
|                      (28) 402-085                       |
|                      (30) 426-5583                      |
|                                                         |
|               tommyca@mail.digitel2002.hu               |
|               http://www.extra.hu/Tommyca               |
|____________________.oooO________________________________|
                     (   )        Oooo.
                      \ (         (   )
                       \_)         ) /
                                  (_/