Title: Kedves ’Szabadulásra várók’
Subject: Jón 2,3-10. - Az ÚRtól jön a szabadulás! - Húsvét
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>
Elküldve: 2003. április 19. 00:21
Tárgy: Jón 2,(1-)3-10(-11). - Az ÚRtól jön a szabadulás! - Húsvét

Kedves ’Szabadulásra várók’!

Vázlatkísérlet:
Cím: Az Úrtól jön a szabadulás!
Jónás húsvétja
Nyomorúságban
Hálaéneket zengve

Kezdjük azzal, hogy semmi alapja a fejezet csonkításának, nincs miért lefaragni belőle azt a pár verset, ami viszont megvéd attól, hogy szövegkörnyezetből kiragadva bűvészkedjünk…

Sokakban megfogalmazódhat készülés közben a lelkészek közül: hogyan lesz ebből a textusból húsvéti prédikáció? És az igehallgatók közül is sokakban megfogalmazódhatott ugyanez a kérdés. Hiszen nincs benne szó üres sírról, csodálkozó asszonyokról, hitetlen tanítványokról, és mindarról, amit az evangéliumokban megszoktunk — amit pl. az oltár előtti igében hallhattunk.
Én magam mégis örülök, hogy ilyen ige adatott mára. Igen, adatott. Természetesen emberek alkották a perikópát is, és az egyházi évünkre abból mostanra kiválasztott alapigéket is emberek választották ki. Mégis lássuk meg, hogy itt nem csupán emberek döntéséről van szó. Ahogyan Jónás sem a maga üzenetét vitte Ninivébe, bár emberi szemmel gondolhatták volna a város lakói ezt is. Figyeljünk hát oda erre a rendhagyó húsvéti híradásra! Nincs benne utólagos kenet szándéka, elhengerített sírkő az üres temetkezési hely elől, sem angyalok, sem Jézus megjelenése. Mégis húsvétról szól. Többszörösen is. A halál torkából való kimenekítés miatt is. Azért is, mert Jézus saját halálát és feltámadását Jónás történetéhez hasonlítja.

Sokan berzenkednek attól, hogy Jónás könyvét megtörtént eseménynek és ne tanító költeménynek tekintsék. Mert olyan hihetetlen egy hal gyomrában lenni úgy, hogy aztán épségben ki is kerülhessen Jónás. Az egyik tábor a tudomány eredményei alapján lehetetlenről beszél. A másik tábor csak azért is bizonygatja a történeti hűséget. Sok érvet hoz fel ez is, az is. A határvonal tulajdonképpen nem emberek között húzódik, hanem embereken belül. Magunk is sokat dilemmázhatunk, ingadozhatunk, bizonytalankodhatunk. Egyet azonban ne feledjünk: a Jónás által átélt csoda sokkal kisebb, mint az üres sír csodája! Ha Istennek volt hatalma Jézust élve kihozni a halálból, akkor nem kell csodálkoznunk Jónáson sem. Isten a teremtett mindenség Ura — halál torkának is ura, cápa torkának is…

Érdemes odafigyelni a sorrendre: Jónás nem hálaadó zsoltárt zeng a szabadításért, amit átélt! Még ott van a hal gyomrában, amikor már a szabadításért dicséri az Urat! Olyan sokan követik el azt a tévedést, hogy előbb szabadulni akarnak, és majd akkor hisznek Istenben. Előbb adjon jelet, adjon bizonyítékot, akkor majd tárgyalhatunk a folytatásról. Hiszen addig nem tudhatunk semmi bizonyosat Róla, addig felelőtlenség megbízni Benne. Előbb nyerjen meg magának minket, aztán majd követjük őt.
Hatalmas tévedés! Isten feltétlen hitet és engedelmességet vár, nem olyat, amely feltételekhez köti bizalmát. Így nem lehet részünk Húsvétban! Így nem láthatjuk meg az üres sírt. Így csak a Golgotáig láthatunk. Így csak a hal gyomráig láthatunk. Így csak körénk tekeredő hínárig látunk. Így csak a sötétséget vesszük észre. Jónás tudott a legszorultabb helyzetben is bizalommal fordulni Isten felé. Jézus tudta a végveszélyben utolsó leheletével is magát Atyja kezébe ajánlani. Mert az Úré a szabadítás. A halál torkában is. A legreménytelenebb élethelyzetben is.
Akkor lesz Húsvétod, ha ezt megérted. Nem egyszerűen értelmeddel. Nem arról van szó, hogy fel kell fogni valamit, vagy tankönyvi anyagként bebiflázni. Akkor fogod megérteni, ha Magad is megtapasztalod és átéled az Úr szabadítását. Ha éltető lüktetéseddé válik a halálos veszedelem közepette, hogy még a halál sem választhat el Tőle, hogy a legnagyobb bajban is oltalma alatt lehetsz. Akkor lesz Húsvétod, ha Jónással együtt már akkor tudsz énekelni a szabadulásról, amikor még semmi remény, hogy megéled a holnapot.

Ez a húsvéti ige azoknak szól, akik megjárták a mélységet. Akik már álltak a halál révén. Nem feltétlen testi értelemben. Legyen az a test kínja, a gyász fájdalma, vagy a lélek szomorúsága, sokféleképpen kerülhetünk a mélybe és sokféleképpen fonódhat fejünk köré a hínár. Nem kell akcióhősöknek lennünk; emberlétünk nyomorúságai közepette e nélkül is gyakran érezhetjük magunkat reménytelen helyzetben, ahonnan már nincs tovább, nincs kiút, minden esélytelen, és már csak a végső pusztulásra számíthatunk.
Ezen a ponton léphet elő a hit — tudunk‑e az előre látható, a kiszámítható és esélyek nélküli szituációban messzebbre látni a tényeknél? Túl tudunk‑e lépni az anyagi valóságon, és megragadni az Úr túlvilágiságát? Ez ugyanis az egyetlen esélyünk. Mert józan érvek tekintetében valóban kilátástalan a sorsunk. Jónással mi is már csak azt gondolhatjuk, hogy eltaszítottak lettünk, hogy Isten is hátat fordított nekünk. Jézussal mi is felkiálthatunk: „Éli, Éli, lamá sabaktáni?” (Mt 27,46b.) Ebben a reménytelen helyzetben vegyük azonban ajkunkra Jónás bizonyságtételét is: „Az Úrtól jön a szabadulás!” (10.)

Az Úrtól jön a szabadítás. De miért nyílik hálára Jónás ajka még a hal gyomrában? A feltétlen, nyomorúságban is bizakodó hit a legelső, amit indokul mondhatunk. Van ennek egy igen kézenfekvő másik magyarázata is. Mert bár tévedés, sőt, egyenesen bűn Istentől jelet követelni (Jézus sem teljesített egyetlen jelkívánást sem!), ez nem azt jelenti, hogy a hit valami sötét szakadékba való ugrást jelentene. Nem, hanem Isten kezébe ugrást. Annak az Istennek a kezébe, aki még a nyomorúságba döntést is szeretetével hajtja végre, és már ekkor elkészíti a szabadulást — hiszen az mindig Tőle jön! Most nem érdekes, tudott‑e egyáltalán Jónás úszni. Nem érdekes, mert a tenger hullámai között hánykolódva semmi esélye se lett volna. Így hát a lenyelésére rendelt hal már egyúttal a megmentését is szolgálta! Akkor is, ha ezt Jónás talán nem tudta így érteni.
A mai nap pedig különösen nem szükséges ezt magyarázni, hiszen Jézus egy az egyben párhuzamként említi Jónás esetét és 3 napos hal gyomrában voltát, mint a saját föld alatt voltát. Nagypéntek gyászában pedig egyértelmű számunkra, hogy nem Sátán pusztító keze munkál benne, hanem Isten mentő karja emeli Fiát a keresztre, hogy számunkra elvégezze a megváltás művét. Életedben bizonyára már Te is többször tapasztaltad meg, hogy egy-egy nyomorúság nemcsak büntetésként, nemcsak megtérésre felszólításként érhet, hanem benne rejtőzhet már előre az Úrtól jövő szabadítás!

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„Jón 2,3-10.
Jónás hálaadó éneke a zsoltárok stílusában. A tenger itt mint Isten ellensége, a halál birodalma szerepel, kifejezi az Istentől való teljes elszakítottságot. Ilyen értelemben Jónás Jézus előképe, aki három napig a halál birodalmában, a föld mélyében volt (Mt 12,4; Lk 11,30).
Jón 2,7.
A ‘tengeri hegyek tövében’ a tenger legmélyét jelöli.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Jón 2,1
Minő hal lehetett ez, nincs közelebb meghatározva. Némelyek czethalnak tartották, de ennek nincs akkora nyilású torka, hogy egy embert elnyelhessen. Inkább czápa lehetett, mely Karkariásnak is neveztetik. A középtenger e nagy szörnye, mely emberevő czápának is neveztetik, harmincz láb hosszaságú is van; gyomrának átmérője 8 1/2 láb, ragadozása és ereje miatt a tenger tigrisének is neveztetik. Toroknyilása oly nagy, hogy egész embert képes elnyelni. Fogai körűl levő izmai által több rendbeli fogsorait visszavonhatja, vagy előre szegheti, azokat egyenkint vagy valamennyit mozdíthatja. S így lehetséges, hogy egész embert ruhástul együtt, sőt egy lovat is elnyelhet. — Különben akármily nemű volt is azon hal, mint sz. Jeromos megjegyzi, csak Isten csodálatos működésének tulajdonítható a prófétának a hal gyomrában oly sokáig való megtartatása, az ő lélekjelenléte, és hangulata Isten dicséretére. — A csodának egyébiránt Istenhez méltó czélja volt, mert azonkivűl, hogy Krisztusnak a sírban föltámadásaig leendő tartózkodását előképezte, annak Ninive lakosai előtt, kik ezt hallották, hatalmas indokúl kellett szolgálnia bűnbánatra.
Jón 2,1
Nem szükség egész három napot és éjet fölvenni; a héber szólásmód szerint, a három nap és három éj úgy érthető, mint a mennyi idő alatt Krisztus volt a sírban; s e szerint Jónás az első nap egy része, az egész második nap, s a harmadik napnak ismét egy része alatt lehetett a hal gyomrában. Lásd Máté 12,39–42.
Jón 2,3
Az itt következő imádságot Jónás nem imádkozta ugyanazon szavakkal a hal gyomrában, hanem csak azok értelmét. Hihetőleg szabadúlása után leírván azt, rajzolja a kiállott veszélyeket, s az azalatt benne támadott érzelmeket.
Jón 2,3
a hal gyomrából, mely egyszersmind sirja volt, mi a héberben pokolnak mondatik.
Jón 2,5
s hálát adok neked a szabadúlásért.
Jón 2,6
a legnagyobb életveszélybe jutottam. Zsolt. 68,2.
Jón 2,6
Mások a hébert így: a nád.
Jón 2,7
azaz: a tenger fenekéig, hova sok hegy ér.
Jón 2,7
a földre való visszatérés mintegy örökre el volt zárva előlem.
Jón 2,8
Mások szerint: Mikor lelkem mármár elenyészett tőlem.
Jón 2,9
kik a hiú bálványokat tisztelik, a nélkül, hogy tőlök segélyt és oltalmat nyernének. A keresztény ember a hiú világszolgálatra gondol, mi szintén bálványozás.”

(Jubileumi kommentár):
„Jón. 2,1–2. Jónás a hal gyomrában.
Istennek azonban nem Jónás halála kellett, hanem az élete. ‘Kirendelte’ a módját annak is, hogy kimentse Jónást a hullámsírból. Itt is egy jellegzetes héber motívumszó áll: a mánáh ige (piélben) azt jelenti, hogy ‘kioszt, rendelkezik’ (a 4:6–8 szerint egy bokrot, egy férget, majd forró szelet ‘rendel’ az Úr). Itt következik a történet egyik mesés motívuma: egy ‘nagy hal’ lenyeli Jónást, és a hal belsejében marad ‘három nap és három éjjel’. A hihetetlen történet párhuzamaként legendás történeteket szoktak említeni (Arion, Herakles). De nem érdemes azon gondolkozni, hogy ezekből merített‑e a szentíró, vagy hogy milyen fajta halról lehet szó (majd csak Mt 12:40 nevezi këtos-nak), s egyáltalán élve lehetett‑e maradni három napig a hal gyomrában, még akkor is, ha ez nem háromszor 24 órát jelent (vö. az említett Mt 12:40 párhuzamát Jézus eltemetett állapotára vonatkozóan). Legfeljebb a költői képzelőerő tudja megjeleníteni ezt az állapotot (Babits: Jónás könyve). Ehelyütt a bibliai elbeszélés célja annak az érzékeltetése, hogy a ‘cethalakkal is játszadozni tudó’ Isten (Zsolt 104:26) bármilyen eszközt fel tud használni akarata érvényesítésére. — És természetesen nem elhanyagolandó gondolat, hogy Jónás történetének ez az epizódja Jézus tipologikus hivatkozásában az ő halálának és eltemetésének a példázója.
Jón. 2,3–10. Jónás imája.
Jónásnak a hal belsejében mondott imája tartalma szerint már a megszabadulásért való hálaadás (‘meghallottad hangomat’, ‘kiemelted életemet a sírból’, ‘hálaéneket zengve áldozok’). Annak az embernek az éneke, aki már a halál torkában érezte magát, a tenger örvénylő mélyébe süllyedt, ám halálos veszedelméből visszahívta az életbe Isten. Hasonló motívumokat tartalmazó hálaénekek a zsoltárok közt is előfordulnak (42:8; 69:15–16; 88:8). A könyv szerkesztője ezt az önálló hálazsoltárt jónak látta betagolni a hal gyomrába kerülés és az abból való szabadulás közé.
Az ének egyébként teljesen megfelel az ún. egyéni hálazsoltárok formai felépítésének. Részletei a következők: bizonyságtétel arról, hogy Isten meghallgatja az imádságot (3. v.), a kiállott szenvedések részletezése (4–7a. v.), Isten szabadító tettének elmondása (7b–8. v.), hitvallás és fogadalomtétel, doxológia (9–10. v.). Az ének nagyobb része túlzásokig fokozódó képekben vázolja a halálos veszedelmet, hogy annál inkább a szabadító Istené legyen a hála és dicsőség.
Jónás helyzetéhez a 4. és 6. v. tartalma hasonlít leginkább. A tengerár és a hullámok, az örvénylő víz és a mélységbe lehúzó hínár elénk vetítik azt a pillanatot, amikor a hajósok a tengerbe dobják a prófétát. Ám a használt kifejezések mögött, amilyen a tenger (jammím, a többes szám fokozó értelmű), a mélység (4. v.: mecúláh, 6. v. tehóm), ott érezhető a kaotikus ellenség, az életet elnyelni akaró nagy veszedelem képe. Az idegenszerű szóképek közt legnehezebb a 7. v. első fele, szó szerint: ‘A hegyek tövéig (lábáig) szálltam le, a föld reteszei rám (zárultak) örökre’. Az ókori világkép tükröződik itt, mely szerint ‘ott fenn’ van az égboltozat, ‘itt lenn’ van a földkerekség, alatta pedig a nagy ‘mélységet’ (Gen 1:2) kitöltő óceán. Abba nyúlnak le egész ‘a tenger fenekéig’ a hegyek alapjai, mint valami oszlopok, amelyek a szárazföldet tartják; még lejjebb pedig ott van a ‘Seól’, a holtak hazája. Ez az alvilág le van zárva, mint valami börtön, ahonnan nincs visszatérés. — A halál gondolatai közben az élettől búcsúzó emberben felcsillan a legdrágább emlék, a templom (5. és 8. v.). A legfájóbb érzés, hogy a halálban az ember el lesz zárva Istentől (vö. Zsolt 6:5; 30:8–10). Ámde ‘a halálnak és az elmúlásnak helye is az Úr előtt van’ (Péld 15:11), a halál révén álló ember imádsága is eljut hozzá. Hasonló képes beszéd szerint ‘az Úr megöl, és megelevenít, sírba visz, és felhoz onnét’ (1Sám 2:6). Élet és halál fölött egyaránt hatalma van. A ‘templom’ pedig, amely földi lakóhelyének készült (1Kir 8:13), illetve a vele való találkozás helyének, jelképezi mennyei lakóhelyét, ahonnan lát és hall mindent. — A hálaimádság hitvallással (a pogány bálványok elutasításával) és magasztalással végződik (9–10. v.). Jónás imájának a végén ugyanúgy az áldozat és a fogadalom jelenik meg, amelyről olvastunk a hajósoknál (1:16), csak az ő áldozata: az ajkak hálaéneke, Isten dicsőítése (Hós 14:3).
A fejezet záróverse visszatér az elbeszélés prózai fonalához. Nem részletezi, hogy mi minden mehetett még végbe. A költő szép szavai így foglalják össze: ‘A hal Jónásnak fájt, Jónás a halnak’. Egyszerűen csak az utolsó mozzanatot olvassuk: a hal kidobta magából Jónást valahol a part közelében.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„2.	A NAGY HAL (2. RÉSZ)
a.	Jónást elnyeli a hal (2:1)
2:1. A próféta várt halála nem következett be. Istennek mint e történelmi elbeszélés főszereplőjének a szuverenitása és irányítása nyilvánult meg abban, hogy gondoskodott egy halról, amely lenyelte Jónást. Ebben a könyvben ezenkívül még három olyan dologról van szó, amelyet Isten elrendelt (vö. 4:6-8). A nagy hal talán az emlősökhöz tartozó ámbráscet vagy egy érdes cápa volt (ld. a Bevezetés ‘Hitelesség és történelmi hűség’ című részét). Isten nemcsak a tengert irányítja, hanem annak minden lakóját is. Isten a hatalmas tengeri szörny segítségével életben tartotta Jónást, és később épségben partra tette őt. A három nap és három éjjel kifejezést nemcsak úgy lehet érteni, mint egy 72 órás időtartamot, hanem úgy is, mint egy 24 órás napot és két további nap egy-egy részét (vö. az Eszt 4:16-ot az 5:1-gyel, és ld. a Mt 12:40 magyarázatát, ahol arról van szó, hogy Jézus kijelentette: ugyanannyi ideig lesz a sírban, ameddig Jónás volt a hal gyomrában).
b.	Jónás dicsérete (2:2-10)
Jónás ebben az imádságában nem szabadulásért könyörgött, imája nem tartalmazott kérést. Ez az imádság egy hálaadó zsoltár (10. v.), melyben a próféta megköszönte Istennek, hogy a hal segítségével megmentette őt a vízbefúlástól. Jónás a hal gyomrában mondta el imáját (2. v.), de természetesen azután írta le, hogy a hal partra vetette őt. A próféta érezte, hogy a nagy hal Isten szabadításának eszköze, ezért dicsőítette Istent felfoghatatlan irgalmáért. Jónás dicsérte Istent, aki megmentette őt attól, hogy halálát lelje (vö. Zsolt 30:4) a hullámsírban (vö. Bernhard W. Anderson, Out of the Depths. Philadelphia: Westminster Press, 1974, 84-86. o.). Jónás könyvének 2. része a tartalmát illetően több szempontból párhuzamos az 1. résszel:
	A hajósok
1:4	Válságos helyzet a tengeren
1:14	Imádság Jahvéhoz
1:15b	Megmenekülés a viharból
1:16	Istennek bemutatott áldozat és fogadalmak
	A próféta
2:4-7a	Válságos helyzet a tengerben
2:3, 8	Imádság Jahvéhoz
2:7b	Megmenekülés a vízbefúlástól
2:10	Istennek bemutatott áldozat és fogadalmak
1. A Jónás által átélt esemény összegzése. 2:2-3. Miután Jónás utal arra a helyre (a hal gyomrában), ahol megfogalmazta ezt az imádságot, költőien beszámolt szabadulásának történetéről.
Noha a hajósok áldozatot mutattak be az ÚRnak (1:16), ő sajátos értelemben Jónás Istene volt. Amikor a hajósok a tengerbe dobták a prófétát, nyomorúságában imádkozott, és az ÚR… meghallgatta őt: csodálatos módon gondoskodott a halról. A halál torkából kifejezés a prófétát hatalmába kerítő halálfélelemre utal. Ez nem jelenti azt, hogy Jónás ténylegesen meghalt. Isten meghallotta a próféta segélykiáltását, és segítségére sietett.
2. A Jónás által átélt esemény leírása (2:4-8). A próféta itt följegyzi a vízben átélt borzalmat és Isten kegyelmes szabadítását.
2:4. Jónást ugyan a hajósok vetették a vízbe (1:15), de valójában Isten dobta őt a tenger közepébe, vagyis az Úr állt tettük mögött. Amikor a Földközi-tenger áradata körülvette Jónást, ő tudta, hogy Isten irányítja a habokat és a hullámokat (Jónás Istennek tulajdonította ezeket; vö. Zsolt 88:8).
2:5. Az engedetlenség bűne miatt Istentől eltaszított próféta bűnbánatot tartott és megújult hittel kijelenti, hogy bizalommal közeledik Istenhez (Bárcsak újra megláthatnám szent templomodat; más fordítás szerint: ‘Újra meg fogom látni szent templomodat’). A ‘szent templom’ lehetett a jeruzsálemi templom, vagy — ami talán valószínűbb — Isten mennyei lakóhelye (vö. Zsolt 11:4), mivel a próféta azt mondja (Jón 2:8), hogy imádsága ‘eljutott’ (más fordítás szerint: ‘felszállt’) a templomában levő Istenhez. Az is lehet, hogy az 5. vers a jeruzsálemi templomra vonatkozik, a 8. vers pedig a mennyei templomra.
2:6-7a. A próféta olyan nagy veszélyben volt, hogy a víz az életét fenyegette, és körülvette őt a tenger. Tengeri növények fonódtak a fejére, mintha foglyul akarnák ejteni őt. A tengerben a hegyek aljáig süllyedt, és a föld kis híján végleg csapdába ejtette. A próféta így írja le a hullámsírba való alámerüléshez hasonló élményét.
2:7b-8. Jónás a reménytelenség és a végső kétségbeesés határán volt, amikor Isten a hal segítségével kiemelte őt a sírból. Isten megmentette Jónás életét, ezért a próféta megvallotta, hogy az ÚR az ő Istene (vö. 2. v.). Érezve, hogy a vízbefúlás küszöbén áll, és elcsüggedt a lelke, Istenhez fordult, imádságban (vö. 3. v.) az Úr szabadítását kérve (a szent templommal kapcsolatban ld. az 5. v. magyarázatát). A legsúlyosabb veszélyben a próféta imádkozott, és kérése eljutott a mennybe, hogy ott páratlan módon meghallgatásra találjon.
3. Jónás hálája. 2:9-10. A hitvány bálványokba vetett bizalom ostoba voltára vonatkozó kijelentés sötét háttere előtt nyilvánvalóvá válik Isten ragyogó kegyelme. Egyetlen élettelen bálvány sem adhat olyan hatalmas szabadulást, mint a menny Istene, aki a tengert és a szárazföldet alkotta (vö. 1:9). Azokkal ellentétben, akik erőtlen bálványoktól várták a szabadítást (vö. 1:5), Jónás hálával áldozott (vö. 1:16) az igaz Istennek, aki ilyen csodálatosan gondoskodott róla. Egyúttal megfogadta, hogy engedelmeskedni fog az Úrnak, mert az ÚRtól jön a szabadulás. A veszélyes helyzetekből való szabadulás a kegyelmes Isten gondviselésének köszönhető.
c.	Jónás visszatérése (2:11)
2:11. Miután Jónás megszabadult a hullámsírból, az ÚR…parancsot adott a halnak, hogy tegye ki a prófétát épségben a szárazföldre. Ez feltehetően Palesztina partján történt három nap után (vö. 2:1). Ebben a rövid elbeszélésben már hét csoda történt: Isten heves vihart támasztott (1:4), Jónást jelölte ki a sorsvetés révén (1:7), Jónás vízbe dobásakor lecsendesítette a tengert (1:15), megparancsolta a halnak, hogy nyelje el Jónást (1:17), szállítsa vissza őt épségben, és dobja ki a szárazföldre, és végül — ami talán a legnagyobb csoda volt — meglágyította az engedetlen próféta szívét (ezt bizonyította Jónás hálaadó imádsága a 2. részben).”

(Arno C. Gaebelein: Ószövetségi kommentár):
„2. FEJEZET (2-11. v.)
Jónás imája és megszabadulása
1.	Az imádság (2,2-10)
2.	A megszabadulás (2,11)
2-10. v. Néhány magyarázó felhívta a figyelmet arra, hogy az imádságot voltaképpen nem a szabadulásért mondta, hanem hálát adott a megvalósult szabadulásért. De erre választ ad ennek a fejezetnek a második verse, amely azt mondja, hogy imádkozott az Úrhoz, az ő Istenéhez a hal gyomrában. Amikor megértette, hogy megmenekült a halálból, amire számított, és Isten hatalma életben tartotta, felfogta azt is, hogy az Úr, az Ő Istene meg is fogja szabadítani; hitben dicsőítette az eljövendő szabadulásért. Imádsága szinte teljesen olyan mondatokból tevődik össze, amilyenek a zsoltárokban találhatóak. Megadjuk az utalásokat. A 3. vers a Zsolt 18,5-6-ra valamint a 120,1-re emlékeztet. A ‘pokol’, a héberben ‘seol’ az ismeretlen tartomány. (Lásd: Zsolt 30,4.) A 4. vers idézetet tartalmaz a Zsolt 42,8-ból: ‘…minden vízáradásod és hullámod össze-csap fölöttem!’ Az 5. verssel kapcsolatban figyeljük meg a Zsolt 31,23-at! A 6. verset megtaláljuk a Zsolt 18,5-ben, kivéve a hínárt, amely belepte a fejét, amint leszállt a mélybe; így van a Zsolt 69,3-ban is. A 7. versben lévő hálaadás: ‘Mindazáltal kiemelted éltemet a múlásból, ó, Uram, Istenem!’ — szoros kapcsolatban áll a Zsolt 30,4-gyel. A 8. vers első fele a Zsolt 142,4-ben valamint a 143,4-ben van. A második felét megtaláljuk a Zsolt 5,8-ban és 18,7-ben. A 9. vers a Zsolt 31,7-re emlékeztet, a 10. vers pedig a Zsolt 42,5-tel áll kapcsolatban.
Az utolsó kifejezés, mielőtt az Úr parancsolt a halnak, egy diadalmas kiáltás: ‘Az Úré a szabadítás!’ Ez olyan igazság, amit a keresztyénségben sok prédikátor nem ismer.
11. v. A teremtő Isten megmutatta hatalmát teremtett világa felett azzal, hogy utasította a halat, hogy engedje el a foglyát. Az a hely nincsen megemlítve, ahol a hal kiokádta Jónást; valószínűleg nem volt nagyon messze a kikötőtől, ahol hajóra szállt.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„KÖNYÖRGÉS A NAGY MÉLYSÉGBŐL
Jónás 2.
Az elnyeletést és a szabadulást nem lehet a természettudomány útján-módján magyarázni. A hal gyomra már Jónás imádságában többféle, életünket elemésztéssel fenyegető próbatételt jelent, amiből képtelenek vagyunk kivergődni saját erőnkből. Lehet az — mint olvasható —, halál torka, mélységbe húzó erők, sírként bezáródó föld. Sokféle változata van a Jónásokat elnyelő úszó koporsónak. Jézus tulajdon halálára és — értelemszerűen —, feltámadására alkalmazta hasonlatként ezt a részletet (Mt 12,40).
Szorongatott helyzetében miként tudott Jónás ilyen megrázó költői nyelven fogalmazni? Figyeljük csak, utólag hogyan fogalmaz: ‘Azt gondoltam …’ (5). Inkább csak egy gondolatban fölfelé dobott sikoltás lehetett, ami kipréselődött belőle, majd pedig készségre hajló fogadalom és az Úr szabadításába vetett reménység.
A művészien fogalmazott énekben az utókor gyülekezetének hittapasztalata is benne foglaltatik, mely nemzedékeken át — talán az 1. és 10. versek köré kristályosodva — bővült oly teljessé, mint ahogy ma olvasható. Miért nem kapcsolódhatna hozzá a mi szívünkből szakadó, mélységekből feltörő kiáltásunk, sóhajtásunk, bűnvallásunk, reménységünk és hálaadásunk, Isten színe elé, szent templomába kívánkozó vágyakozásunk?
Amint a szükséges változás végbemegy Jónásban, egy percig sem hagyja Isten a halálos szorításban. Sőt általa veti ki a szárazra. Mint aki újonnan született, mintegy életre támadt a halálból, olyan ő most.
Valaki egyszer így fogalmazott: Az élethez annyiban van jogom, amennyiben a szolgálatra való készség — akár kínok között is —, megszületett bennem.”

(Balikó Zoltán: Isten iskolájában):
„Isten szól és küld
Húsvét 1989. — Jónás 2,3-10
‘Nyomorúságomban az Úrhoz kiáltottam, és ő meghallgatott engem. A halál torkából kiáltottam segítségért, és te meghallottad hangomat. Mélységbe dobtál, a tenger közepébe, és áradat vett körül. Minden habod és hullámod átcsapott fölöttem. Azt gondoltam, hogy eltaszítottál engem magad elől. Bárcsak újra megláthatnám szent templomodat! Már-már életemet fenyegette a víz, mélység és örvény vett körül, hínárfonódott a fejemre. Lesüllyedtem a hegyek alapjáig, örökre bezárult mögöttem a föld, de te kiemelted életemet a sírból, ó, Uram, Istenem! Amikor elcsüggedt a lelkem, az Úrra gondoltam, és imádságom eljutott hozzád, szent templomodba. Akik hitvány bálványokhoz ragaszkodnak, azok elhagyják jótevőjüket. De én hálaéneket zengve áldozok neked, és amit megfogadtam, tejesítem. Az Úrtól jön a szabadulás!’
Szeretteim a Krisztus Jézusban! Jogos a kérdés, ugyan mire megyünk 1989 húsvét ünnepén ezzel a régi ószövetségi szakasszal. Hiszen alig ismerős Jónás könyve még az egyház tagok között is, azt meg bajos feltenni irodalmunktól elszakadt mai nemzedék idején, hogy legalább Babits tolmácsolásában ismernék Jónás könyvének a témáját.
A kérdést még egyszer felvetjük: ugyan hogy lesz ebből számunkra húsvéti evangélium, egy renegát zsidó próféta ott nyöszörög egy cethal gyomrában, hol van itt számunkra valami erő és vigasztalás? Akik annyi bánattal és félelemmel, annyi egyéni és családi teherrel, tönkrement társadalmi helyzetben, kiárusított kicsi hazánkban keressük az élet útját.
Talán itt kezdődik mégis az elrejtett evangélium. Hogy is kezdődött az egész? Szólt az Úr: Jónás, menj keletre, vidd az én Igémet, bűngyűlölő haragomat, hirdesd Ninivének, a legnagyobb ókori pogány városnak, hogy él az Isten! Jónás pakolt és szökött nyugatra. Itt már kezdünk közeledni a rejtett kincshez. Amikor az egyház és benne a keresztény ember nem teszi a dolgát. Isten szól és küld, az ember pedig fut előle, menti az irháját. Milyen ravaszul csinálta. A Földközi tenger partján a kikötőben, talált egy rossz bárkát, bérelt fülkét, indult nyugatra a spanyol partok felé. Betakarózott hálóhelyén takarójába, s mélyen elaludt. A menekülő ember, az engedetlen egyház.
Isten azonban valóban Isten, nem ötbetűs szó. Isten valóban Úr. A legnagyobb őrültség azt hinni valakinek, hogy Vele packázhat. A legotrombább hiba félni a főnöktől, az állami apparátust képviselőktől, vagy a kormánytól, és nem félni az Istent. Ilyenkor kerülünk rossz útra, és egy darabig úgy tűnik, sikerült megoldani a kérdést. Addig manipuláltunk, amíg a hajó siklott velünk nyugatra, mi mentettük a bőrünket és Isten szomorú volt a mennyben. Így került a mélységbe Jónás. Hogy megtanulja végre azt, ami valóban a legelső leckék egyike, hogy Isten nem a zsidók Istene. Isten minden nép Istene. Az, hogy először velük kezdte, Izrael népével, az nem azt jelenti, hogy az ő kiváltságuk magával hozhatja a pogányok lenézését. Az, hogy először Isten rájuk tette választó kezét, azt jelenti, adjanak hálát a szeretet csodájáért, hogy velük kezdte Isten a sort. És mint ősatyjuk, Ábrahám, hallva az igét, induljanak. Tudják, nem tudják, merre visz az út, ez annak a dolga, aki küld. A mi dolgunk az engedelmesség feltétel nélkül.
Milyen nehéz megtanulni ezt az egyháznak is. Milyen könnyű régi farizeus módján, modern módon meghúzni a határvonalat hívők és hitetlenek között. S mindig újra elfelejteni, hogy a hit és a hitetlenség válaszvonala a saját szívünkön megy keresztül. Mert lehet, te is reggel hívő szívvel vágsz neki mindennapi utadnak, és órák múlva tele leszel türelmetlenséggel, idegességgel, nyafogsz, panaszkodsz, gyűlölködsz, tele indulattal, legszívesebben elpusztítanád a másik embert. Amíg aztán talán újra estére rád száll a bánat és a kegyelem áldott felhője, aztán sírva, könnyes szemmel újra csak visszatérsz bűnbocsátó Uradhoz.
Mennyit vétettünk 40 év alatt. Elfogadtuk a hamis különbségtevést, lehet, még igazoltuk is. Van egy határ az egyház és a világ között, és nem akartuk megérteni, hogy karácsony éjszakája óta minden ilyen diszkrimináció alapvetően hamis. Mert amikor megszületett Jézus, az Ige testté lett, akkor összeért a kettészakadt világ. Mindenestül az egész világ, Isten országával. Az, hogy Isten kivel kezdi a szolgálatba küldést, az az Ő dolga, és az Ő kiváltsága. Ebből hamis privilégiumot formálni, most pedig, hogy lazulnak a társadalmi és állami ellenőrzések kötelékei, visszakiabálni a múltat, mintha mi, az egyház nem léteztünk volna, megpróbálni ott folytatni, ahol 45-ben elszakadt a zsinór. Micsoda vétek! Beállni azok sorába, akik rehabilitációt kérnek. Az egyházban nincs rehabilitáció. Ha az egyház valóban engedelmesen megy a hit útján, egyetlen tagja sem mondhatja, mint keresztény ember, engem rehabilitáljanak, mert engem sérelem ért. Ezt mondhatja bárki, aki még nem keresztény, vagy nem tudatosan keresztény, vagy nem ennyire keresztény. Azoknak adjatok is szerény kis vigasztalást, széttaszított, elpusztított családi életének romjaiért, fiatalon agyonvert férjéért. Ám tegyétek. Egyházban nincs rehabilitáció. Az egyházban minden nap az Úr napja, minden útja az Úr útja, és Ő mindig velünk volt. Melyikünknek nem az a legnagyszerűbb tapasztalata, amit kívülről rosszul gondolnak, de mert mi megmaradunk Isten szeretetében, minden javunkat szolgálja. A keserűség is áldásunkra lesz és megköszönjük a legnehezebb utakat is. Mert talán sose voltunk olyan közel hozzá, amikor ott voltunk mi is a mélységben, és a hínár kötelékei fonódtak nyakunk köré.
Meg kell tanulni alapvető leckéket. Hogy az Úr valóban Úr. Ő nem ismer ilyen különbséget, hogy a ‘pogány’ kelet és a ‘keresztény’ nyugat. Isten, az egész világ Istene. Mentünk mi küldött prófétaként keletre a ránk bízott szellemi kinccsel, az Igével? Helyette szégyelltük és megtagadtuk, amink volt, és magunkba szívtuk a könyörtelen, embertelen pogányságot.
Jónás, a szökevény próféta. Most ott fuldoklik halálos rémületben, a mélységben. Mert oly nehéz megtanulni, hogy Isten minden ember szerető mennyei Atyja, és Ő senkinek nem akarja a vesztét, a te ellenséged vesztét sem akarja. Azt akarja, hogy mindenki megtalálja a hit útját, és életet kapjon, és bővölködjön. Ezt még mindig nem tanultuk meg. Ezért vagyunk szökevény Jónások, magunk útjára térve. Amint később Jónás is mondja, attól tartunk, ha nagyon bátran hirdetnénk az evangéliumot ott Ninivében, képes volna Ninive és megtérne. Képes volna Isten és megbocsátana neki. Minden bűnt, 40 esztendőnek is minden bűnét. És akkor kiderül, hogy bennünk nincs szeretet, mindenki iránt. És ezért olyan szánalmas a kereszténykedésünk. Hiányzik belőle a világátfogó, isteni irgalom, amelybe belefér a kapitalista és a szocialista világ minden tagja, a haszonlesőktől a vértanúkig, az agyondolgozott szegény kis munkásasszonyoktól a világszerte ismert, kiemelt nagyokig.
Mikor jutunk el erre a látásra? Pedig leírják tudósaink, hogy a kicsivé lett világunkban az emberiség egyetlen reménysége, ha ráocsúdunk arra, hogy egy nagycsalád vagyunk. Ahol sok gyerek nőtt fel, tudják, hogy minden gyerek más. Isten őrizz, hogy egy nyolcgyerekes családban a nyolc gyerek kaptafa módon egyforma legyen. Hát, nem az a szép a szülők számára, hogy mennyiféle lelki alkat, mennyi tehetség, mennyi elgondolás, mennyi személyi adottság, milyen gazdagon bomlik ki Isten teremtő kegyelme? De ha szeretet köti össze, az család. Nem az uniformitás közössége ez, hanem a rengeteg különbségben mindent mélyen, örömmel betöltő szeretet.
Mikor jutunk el ide? Beszélünk arról, hogy Európa a mi otthonunk. De őrült emberek a legistentelenebb módon élnek vissza torz hatalmukkal, nem számolnak azzal, amit Jónás is elfelejtett, hogy Úr az Isten, és rettenetes dolog az élő Isten kezébe jutni.
Kezd közeledni hozzánk Jónás könyvéből a felolvasott imádság. Itt valóban csak ez zárja le a múltat és nyitja ki az értelmes és szebb jövendő ajtaját, ha átmegyünk ezen a mélységen. Ha elégnek a bennünk is meglévő hamis képzetek, hamis hitek, hamis el várások, hamis emlékek, tisztátalan indulatok, önös vágyak, és ott a mélységben megtanuljuk Jónás imáját, a nagy megtérés forró könnyeivel.
Mindig újra felvetődik a kérdés, hogy a történelem produkál kivételes nagy embereket, vagy a nagy emberek jelentenek a történelemkönyvben egy-egy új lapfordítást. Néha azt hiszem, akár így, akár úgy nézzük a dolgokat, az vitathatatlan, hogy valami új mindig akkor kezdődött, amikor emberek átéltek valamit nagyon mélyen, életet, sorsot döntően. Amikor az az egyszerű Ágoston-rendi szerzetes, ott a maga kis cellájában átélte annak az iszonyatos harcát, hogy én bűnös ember vagyok, mert a szívem tele van hamis indulattal, hitetlenséggel, szeretetlenséggel, nem tudom a magam szívét megváltoztatni, bármennyit imádkozom. A kolostor hideg kövén akárhány misét mondok, akárhányszor forgatom a rózsafűzért, mi lesz én velem? Hol jutok én az irgalmas Istenhez?
Amikor felcsendült Jézus szelíd szava, egy ember számára ott a toronyszobában az éjszaka csendjében. Akkor kezdődött a reformáció. Amikor egy elzász-lotharingiai tehetséges fiatal férfi úgy döntött, hogy ott Lambarénében, Afrikában missziói állomást szervez, egész nap, mint orvos végzi az elhagyott színes bőrű feketék között a gyógyító munkát. Aztán mikor leszállt az este, felcsendült orgonáján, talán éppen húsvét vasárnap is, szebbnél szebb bachi muzsika, és átélte és továbbadta, hogy az igazi szépség szolgálata nem a kiváltságosaké, mindenkinek szüksége van rá. Azoknak is, akik ott feküdtek, talán kígyómarással sújtottan, amputált lábbal, maláriás lázrohamokkal, a kis bádogtetejű kunyhókban. Szárnyalt a bachi korál, s azok az emberek is átéltek valamit. Nyomorult kis életükben mit jelent a szellem és a lélek szabadsága. És elindult valami. Felelősségvállalás, szolgálat a színes bőrűekért. Amikor az a Kalkuttai Teréz, egy öreg elfáradt apáca nem azon spekulált, hogy mit ér egy-két óra annak a nyomorult, utcán heverő koldusnak. Nem nézte az órát, nem számolt napot, csak vitte a szíve, emelte fel azt az utcán találtat, akit életében először fürdettek meg, először tettek tiszta ágyneműbe, először itattak meg egy pohár tejjel, először imádkoztak vele, először csókolták meg a homlokát, és áldották meg a szent kereszttel.
Valami elindult. Nevezzük humanizmusnak, vagy bárminek, mi helyesebben úgy mondjuk, a szeretet gyakorlata. Az a működő diakónia, amelyről nem írnak könyveket, hanem valóban tesszük. És elindul, épp a fiatalságunk hogy érzi, most, hogy várjuk a taizéi nagy találkozót, hány ezer és ezerrel találkozunk majd, akik ezt megértették. Hogy a cselekvő szeretet, az igazi szeretet, az nem maszlag és szemfényvesztés. Amikor egy ember azt mondta, az nem igaz, hogy az igazságot csak fegyverrel lehet eldönteni, és ment szembe a fegyverekkel, bízva az erőszak nélküli szent mozgalomban, Martin Luther King. Valami elindult, és ma már a legkeményebb kobakok is kezdik belátni, ha nem lesz lefegyverzés, belepusztul az emberiség. Mert fegyver még senkit nem változtatott meg.
A sort folytathatjuk, de amíg át nem megy valaki a Jónási mélységen, nem éli át azt, mi az ő bűne, nem tér meg ahhoz az Istenhez, aki nem kisbetűs isten, akiről azt mondhatják, még manapság is egyesek középiskolákban, hogy mese az egész. És fel merik venni a fizetésüket. Isten haragját tartsák vissza közbenjáró angyalok. Nekünk nehéz türtőztetni magunkat, benne élni egy püspökvárosban, ennyi templomban, ennyi minden után, és mégsem megtanulni, a minimális keresztény kultúrát, hogy kell viselkedni tárgyilagosan és tisztességesen. És továbbvinnék a mételyt, hogy megfosszanak fiataljainktól minden hitet, minden reménységet. S helyébe mit adnak, mondjátok meg, mit adtak? Azt, amit most szégyellnek a vezetők.
Amíg át nem megy az ember önmagában ezen a Jónási mélységen, amíg most már újszövetségi módon nem éli át valaki — Pál ezt mondta — személy szerint Krisztussal a keresztre feszíttetés gyötrelmét, a teljes összetörettetést, addig hogy reménykedik húsvétban? Mit képzel, mi az feltámadás, vagy új élet? A régi folytatása? Azért kár szenvedni. Húsvét nagypéntek után jön. Aki megtanulta, mint Jézus, hányszor emlegette Jónást. Jézus Urunk számára sokat jelentett, mikor gondolt arra a haszontalan szökött prófétára, hogy csak megváltozott ott a mélységben. Ő is hányszor imádkozta végig az éjszakát, hogy szörnyű körülményei között megtalálja mindig újra az engedelmességet. ‘Igen, Atyám, ne úgy legyen, amint én akarom, hanem amint Te.’ Erre jön húsvét.
Igen, amikor bekapcsolja hajnalban egy fiatal orvosnő vidám szívvel napi munkáját kezdve a rádiót, aztán rászakad az ég, mert azt hallja, a férje közúti balesetet szenvedett és halott. Hiába várja, többet nem jön haza. Kis kéthetes Bence sose fogja ismerni édesapját. Amikor feltör a miért, és órák múlva is nincs más, csak görcsösen és iszonyú sírások között miért, miért és miért? Ezt Tőle vettük, Ő is ezt kiáltotta a keresztfánál. Mégse kapott választ. Mert a miértre nincs válasz.
Vergődött tovább és kimondta a számomra legtündöklőbb mondatot: Atyám, mégis a Te kezedbe teszem az én életemet, abba a kézbe, amely kifosztott engem, abba a kézbe, amely mindent elvett tőlem, abba a kézbe, amely miatt egyedül maradok, abba a kézbe, amelyet nem értek miért, csak sújtott és vert, a Te kezedbe teszem le az én lelkemet. Akkor ragyogott fel húsvét hajnala.
Miértekkel gyötrődsz még mindig? Sose kapsz rá választ. Tedd meg a döntő lépést, zúgó fejjel, értetlen szívvel, a miértek kísértése között maradj csendben, amíg végbemegy a nagy fordulat, és a te szívedből is kihajt a valóban új élet első rügyecskéje, mikor ki tudod mondani, minden után, ami volt, Atyám, a Te kezedbe ajánlom az én lelkemet. Ez a megváltozás, ez húsvét prelúdiuma.
Imádkozzunk!
Áldott légy Urunk, Istenünk, hogy utolértél, megragadtál, megaláztál, és úgy szorítottál magadhoz, hogy végre megtanuljunk sírni a magunk bűnei miatt, és kezdjünk újra vágyódni a Te szereteted után. Áldott légy mindazért, ami nagypénteken végbement, áldott légy, ami most kezdődhet, a Te örök szereteted által. Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/