Title: Kedves ’Őrhelyen állók’
Subject: Hab 2,1-4. - Szívem csendben az ÚRra figyel - Szentháromság u. 10.
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. augusztus 14. 0:55
Tárgy: Hab 2,1-4. - Szívem csendben az ÚRra figyel - Szentháromság u. 10.

Kedves ’Őrhelyen állók’!

Múlt héten a zsidó levél szólított fel, hogy figyeljünk (blepete). Most Habakuk maga mutat példát az Úrra figyelésből. Kívánom mindenkinek, hogy készüléskor, igehirdetés és –hallgatás alkalmával is tudjon az őrhelyen állva várni és az Úrra figyelni!

Vázlatkísérlet:
Cím1: Szívem csendben az Úrra figyel
Harsogó kérdések ajándéka
A várakozó csend ajándéka
A halk válasz ajándéka
A vázlathoz:
Első alapgondolatom a textus versei kapcsán született, amelyben egy komoly probléma kerül elő. Ismerek bőven olyanokat, akik érdeklődnének ugyan a keresztyénség iránt, vagy legalábbis valamiféle istenhit iránt, tele vannak kérdésekkel — de nem engedik eljutni magukhoz a választ.
Nem tudom pillanatnyilag, melyik vázlatlehetőséget tekintsem elsődlegesnek, melyik üzenet lenne fontosabb… Talán azért a csendes téma…
Harsogó kérdések ajándéka
Sokan vannak, akiknek vannak kérdéseik a hittel kapcsolatban, mégsem kapnak választ rá. Egyszerűen azért, mert tele vannak a saját gondolataikkal, és nem jut hely Isten gondolataira. Egyszerűen azért, mert állandóan saját elvárásaikat szajkózzák — milyen válaszokat lennének hajlandók elfogadni —, és nincs fülük meghallani a választ, nem fogják fel, hogy a választ hallják, és hogy az nekik szól (annyira beleragadtak saját gondolatrendszerükbe).
Pl. hétvégi találkozón is egyik volt osztálytársam gyönyörűen kifejtette, miért nem tetszik neki az egyház. Erkölcsi és egyéb területeken ugyan nem tartja ártalmasnak, sőt, nagyon hasznosnak, még a ‘Jézus-sztori’ is elmegy, de az már pl. igencsak felbosszantja, ha a papok (elsősorban a katolikus egyház jelenik meg természetesen az emberek szeme előtt, ha keresztyénségről van szó, és fogalmuk sincs, mi is a többi felekezet, miért vannak, mi a jellemzőjük) arról beszélnek, hogy Jézus meghalt a bűneinkért. Neki senki ne beszéljen bűnről, hogyan jön ahhoz?!
Tulajdonképpen azt kell mondani, az ilyen embert nem is érdeklik a kérdéseire adott válaszok — hiszen még a legminimálisabb szinten sem tájékozódik az egyház tanításában, a Bibliát szinte egyáltalán nem ismeri; ellenben azonnal felkap minden egyházellenes propagandatémát, vagy ha megjelennek ‘nagy Bibliakritikai szenzációk’, akkor azokat kapásból igaznak fogadja el, míg a keresztyénség üzenetét kapásból elveti — elvégre ő jobban tudja.
A várakozócsend ajándéka
Habakuk arra tanít, hogy jól kérdezni nem az tud, aki nagy hangerővel teszi fel okos kérdéseit, aki annyira precízen fogalmaz, hogy semmi logikai hibát nem fedezni fel, stb. Jól kérdezni az tud, aki be tudja fogni a száját! Aki tud csendben maradni arra, hogy meghallja a választ. Mert Isten nem harsogón szokott válaszolni. Mert jól kérdezni nem az tud, aki frappánsan sarokba tudja szorítani kérdésével interjúalanyát — hanem aki odafigyel a válaszra, és hajlandó venni a fáradságot, hogy megértse azt, amit feleletül kapott. (Ez persze valóban kockázatos és nehéz, mert egyrészt munkával jár, erőfeszítéssel, másrészt azzal a veszéllyel, hogy a végén még el is fogadja a választ! [Nem emlékszem már, ki volt az a tudós, aki azért kezdte el kutatni a keresztyénség tanítását, a Bibliát, hogy megcáfolja — és mire a végére jutott, megtért…])
A halk válasz ajándéka
A csendes figyelésben kihallik Isten szava is. Aki tud várni rá, aki hajlandó a gondolkodása átformálására (ez a metanoia), az részese lehet az ajándéknak is. Annak a válasznak, amely valóban megnyugtatóan képes felelni a temérdek kérdésre — amely ugyan végül a kérdés átformálásával jár, mégis egyedül valódi felelet. Temérdek kísérletet tettek már a világ gondolkodói, hogy mindannyiunk kérdésére — Habakuk kérdéseire — feleletet leljenek. Rengeteg válasz született már meg, amelyet boldogan lobogtattak ‘kutatásuk’ végtermékeként, és tömegek szaladtak utánuk dicsőítve őket eszességükért és rátermettségükért. Aztán a divathullám elvonult az árvíz apadni kezdett, majd ki is száradt a folyó… Nem volt még olyan válasz, amely 2000 éven keresztül tartósan felelni tudott volna a miértekre. Nem is csoda — mert a válasz nem az ‘azértokban’ rejlik, hanem a Kicsodában!

Cím2: Fellegek és napfény
Világpolitikai és erkölcsi fellegek
Isteni napfény
Igaz hitélet
A vázlathoz:
Alapgondolatom abból indult ki, hogy a bevezetőkben megfestett módon a könyv idejének világpolitikai és erkölcsi sötétségeire a próféta — és általában az ember — nagy miértjei hangzanak. Ezekre aztán az Úr felel, így mégis bizalmunk lehet hát — hiszen az igaz hite által él, bármilyen hitetlen és gonosz is a társadalmi és egyéni helyzet a világban…
Világpolitikai és erkölcsi fellegek
Áttekintve a nemzetközi és hazai helyzetet, erkölcsi állapotokat, sok okunk van megrettenni és világvégét várni-félni. Sokakban vetődik fel akár az is, hogy nem érdemes gyermeket szülni, mert úgyis csak egy romlott világba kerül, egyre csak lezüllik — érdemes, sőt, egyáltalán szabad gyermeknek életet adni azért, hogy aztán ilyen lehetetlen világba kerüljön, és mire felnő, világméretű katasztrófa részese legyen? Sok irodalmi alkotás, sci-fi festi meg ezt a borzasztóan sötét jövőt — valljuk meg, nem alaptalanul!
Tulajdonképpen minden kor vissza-visszatérő jellemzője ez…
Isteni napfény
A keresztyén ember mégis, minden jel ellenére — talán pontosabb, ha azt mondom: e jelektől függetlenül — reménységgel nézhet előre. Nem azért, mert becsukja a szemét. Nem azért, mert tévesen diagnosztizál. Nem azért, mert ne kellene komolyan venni az egyre gyűlő viharfelhőket. Nem is azért, mert tud valamit tenni az általános romlottság ellen. Sem azért, mert tudja, hogy visszatérő jelenségről van szó, és a világ mégis mindig fennmaradt.
Hanem azért, mert van Kire tekintenie, Aki e fellegeken is Úr, és akinek a fénye a világ világossága. Az Ő napfénye ad reményt a hívőnek.
Igaz hitélet
A hívő a remény mellett mást is kap: Az igaz hite által él — és hitélete van! A kettő — sokaknak sajnos — elválaszthatatlan. Nem elég ugyanis valamiféle hitre hivatkozni (ó, de sokfélére szoktak hivatkozni! — ráadásul leginkább a hiszékenység jellemző), annak életté kell válnia minden percben, hogy valóban Életté legyen az ember számára, és így hite által éljen!
Gondolatok az ige kapcsán:

A szakaszban rejlő példa, Izráel történetének egyik tragikus eseménye. Arról szól nekünk is, hogy az erkölcsi romlás, a társadalmi igazságtalanság könnyen okozhat politikai értelemben vett összeomlást is, ha Istennek éppen úgy tetszik, hogy ítéletével büntesse a visszaéléseket. Tehát messze nem igaz az, hogy az életünket két szférára lehetne bontani: a nyilvános, a társadalmi szintre, és a magánszférára, a vallás-hit magánügyére! Itt bizony az áll előttünk, hogy a társadalomban megbújó erkölcsi visszásságoknak politikai következménye is lehet!

Habakuk a hívő ember mindenkori kérdéseivel fordul Isten felé, és választ vár lelki őrhelyén. Biztat minket is arra, hogy legyenek kérdéseink. Nem mondvacsináltak, mert muszáj, vagy mert divat kérdezni — hiszen az valóban semmit nem ér. Hanem igaziak, olyanok, amelyek valóban feltolulnak bennünk. Egy előadást meghallgatva pl. általában lehetőség szokott lenni hozzászólni, ill. kérdezni az előadótól. Van, hogy ezek a hozzászólások csupán fecsegések — a hozzászóló pusztán saját pallérozottságát igyekszik vele fitogtatni a plénum előtt. Gyakran a kérdések erőltetettek — sokszor nem is kíváncsi a kérdező a válaszra, nem törődik a felelettel, hanem csupán maga körül forgó gondolatait-kérdéseit ismételgeti. Habakuk másfajta kérdezésre-hozzászólásra tanít…
Isten ugyanis nem zengzetes eszmefuttatásokban ad feleletet, nem elsöprő logikával győz meg. Habakuknak sem ilyen felelettel szolgált, és egészen biztos, hogy nekünk sem ilyesfélét ad. A válasz nem harsogott Illésnek sem szélben, sem viharban — hanem a csendben. A válasz nem adott a logikai szükségszerűség követelményeinek eleget tevő feleletet, hanem a hűséget, a hitet állította elénk. A válasz nem luxokban mérhető erővel szikrázik nekünk sem — hanem az elsötétült égen tündöklik fel a borzalmas kínhalálban a Golgotán. Aki hangoskodik, aki a média hisztériája által keltett szenzációéhségtől kopogó szemekkel mered maga elé, aki mindent úgyis jobban tud, az nem kap feleletet. Aki azonban kiáll őrhelyére, hogy az éjszaka csendjében és sötétjében várakozzon és készüljön fel szíve a lelki sötétség és csend ölén, az megnyugtató és erőt adó üzenetet foghat a csend hullámhosszán…

Jól ismerjük azokat az embereket, akik a társasági élet vezéregyéniségei. Általában nagyhangú hangadók ők, akik magabiztosan mindig tudják, mit kell tenni, hogyan kell továbbmenni. Aztán, ha javaslatukat követve balul üt ki valami, akkor természetesen ők nem is azt mondták, vagy legalábbis nem úgy értették, stb. Felelőtlen emberek ők, hiszen sosem vállalnak felelősséget szavaikért. Mielőtt azt mondanánk, ez a magatartás nem keresztyén vonás, sajnos tudnunk kell, hogy e hangoskodó hangadók bőségesen megtalálhatók az egyház berkein belül is — és temérdek kárt okoznak. A próféta azonban most arra tanít minket, hogy bár általában ilyenek a hangadó vezéregyéniségek, ám nem ők az Istentől vezetett emberek.
Hiszen ők mindenkinél úgyis jobban tudják — természetesen még Istennél is, ha ezt ki nem is mondják, be nem is vallják… A társaságnak lehet, hogy ők a középpontjai, mégis, ha valaki értékes hangot akar hallgatni, akkor azt nem náluk találja meg, bármilyen magabiztosan is nyomják a sódert — hanem azoktól a kevesektől, akik hosszan tudnak hallgatni, míg az efféle hangoskodókból csak dől a szó; ritkán jutnak szóhoz, de nem is bánják, mert tudják, hogy bár ritkán szólalnak meg, de akkor tartalmasan és értékesen. Máskor meg úgyis minek szólni, ha valaki csak értéktelen szavakat tud ontani magából?
Az Úrtól vezetett ember egyik fontos jellemzője éppen az, hogy tud csendben, belső szobája őrhelyén várakozni. Tudja, hogy saját emberléte, önnön összes képessége kevés ahhoz, hogy igazi és végső választ kapjon kérdéseire, hogy eligazodjon az élet kérdései között. Ezért tud elcsendesedni, tud türelmesen hallgatni, hogy más jusson szóhoz — legfőképpen Isten szólhasson hozzá. Tud kiabálás helyett csendes imádságban fordulni Urához, hogy kérdéseivel, panaszaival, lelke forrongásával Felé forduljon. És tud az imádság csendjében odafigyelni a válaszra, a kiigazításra, az eligazításra… Aztán ha kell — mert Urától erre kapott megbízatást —, akkor tud népe elé állni, és nem a decibelek erejével ugyan, mégis szembeszállni a hangoskodók szó-szennyvizével. Mert „Az elbizakodott ember nem őszinte lelkű, de az igaz ember a hite által él.” (4.)
Kommentárok:
Mivel egy rövid és ritkán előkerülő könyvről van most szó, talán nem árt a bevezetéseket is idéznem a kommentárokból — főleg, hogy tökéletes kor‑ és kórképet nyújt jelenünkről az akkori helyzet:

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„Hab 2,1.
A próféta őrködik népe felett, mint az őrszem a várfalon.
Hab 2,2.
A jövendölést azért kell leírni, hogy amikor beteljesedik, megbizonyosodhassanak annak igazsága felől.
Hab 2,4.
A mondat összefoglalja a jövendölés lényegét: Júda, aki igaz az Isten előtt, megmenekül, a káldeus nép elpusztul.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Hab 2,1
az Istennek, – mikép vitassam meg tovább Isten előtt ügyemet, melyet eléje terjesztettem. A héber szerint: és mit kellene felelnem panaszom után (1,12–17.). E szavak: ‘Az én őrhelyemen állok vala, és megállapodám az erősségen,’ képleges értelemben veendők s ezt jelentik: Elkészültem látomás nyerésére. A próféták a jövendőbe tett látásuk állapotát, a magas tornyokból vagy őrhelyekről való kilátáshoz hasonlítják, a miért magokat látóknak is nevezik. Lásd Izai. 21,8.
Hab 2,2
A régi időkben fa‑ vagy elefántcsont-táblákat borítottak be viaszszal; e táblákra iróvesszővel könnyen lehetett vésni betűket, melyek igen olvashatók voltak, mivel az elefántcsont vagy fa fehérsége a viaszon átlátszott.
Hab 2,3
annak teljesedése.
Hab 2,3
a hetven évtől. A próféta hirdeti a kaldeus birodalomnak a persák által leendő bukását és a zsidók megszabadúlását.
Hab 2,3
A hetven értelmező görög fordítása így adja: Ha ő (Isten azt teljesíteni) késik, várjad őt, mert bizonyosan eljő, és nem halasztja el. Sz. Pál használja e szavakat (Zsid. 10,37.) és Krisztusra alkalmazza, a mennyiben ő azokat, kik üdvösségöket béketűrésben munkálják, egykoron örökké megjutalmazza. Sz. Pál ez alkalmazást annál inkább megengedhette magának, mivel a babiloni fogságból való szabadúlás, melyről itt szó vagyon (4-ik jegyz.), előképe volt a Krisztus által végbevitt váltságnak.
Hab 2,4
Mások a hébert így: Ime a kinek lelke fölfuvalkodott (a látomásnak nem hisz), az azáltal nem lesz igaz (boldog).
Hab 2,4
azaz: a ki pedig hiszen a látomásban és annak teljesedésében, s így hiszi a babiloni birodalom bukását és a fogságból való szabadúlást: az élni fog e hitben és boldog lesz, üdvözűl. A hetven értelmező szerint e vers így van: A ki (a hittől) elvonja magát, abban nem talál tetszést az én lelkem, az igaz pedig az én hitemből él. Sz. Pál szerint, ez igék a Krisztusban való hitre és az ő váltságmunkájára vonatkoznak, a mennyiben ez előképezve volt a fogságból való szabadúlással és a babiloni birodalom bukásával.”

(Jubileumi kommentár):
„Hab. 2,1–4. Az igaz hűsége által él.
Az egész 2. fejezet a próféta kérdésére adott felelet. Annak elnyerését és summáját adja ez a szakasz. Az ‘igaz’ és a ‘gonosz’ jelentése itt módosul. Az ‘igaz’ magával a választott néppel lesz azonos, a ‘gonosz’ pedig az elnyomó idegen hatalommal, amelyre büntetés vár. Felesleges, hogy itt más hatalmat tételezzünk fel, mint a kaldeusokét.
Az ‘őrhelyre állás’, a feszült ‘figyelés’ és ‘várás’ az igaz próféta Isten iránti alázatos magatartásának kifejezései (Jer 6:17). Isten kijelentése nem adatik az ember cselekvő részvétele nélkül: csak a bizalommal várónak, a zajokból kilépőnek. A ‘mit mond bennem’ (bí) kifejezés arra mutat, hogy a próféta a kijelentést – látomásként (házón) és hallomásként – lélekben nyeri, s mivel a jövőre vonatkozik és sokaknak szól, s mivel csak később és hosszabb idő alatt teljesedik be, fel kell jegyeznie. De fel kell írnia azért is, hogy mindig kéznél legyen és dokumentumként megmaradjon. Táblákra (luhót) kell felírni, mint annak idején a tízparancsolatot, és jól bevésni, hogy folyékonyan (futva) olvashassák, esetleg a nép előtt kikiálthassák. A ‘futhasson’ itt azt is jelentheti, hogy ‘prófétálhassa’, azaz sietve elhirdethesse (Jer 23:21). A ‘meghatározott idő’, a ‘vég’ és a ‘vég felé siet’ az eszkatológia megszokott kifejezései. Istennek más az időszámítása (Zsolt 90:4). Istent nem lehet se sürgetni, se visszatartani. Az embernek meg kell tanulni türelmesen várni az ígéretek beteljesedését. ‘Ha késik is, várd türelemmel, mert biztosan eljön.’ Mi jön el, vagy éppen ki jön el? Említésre érdemes, hogy a prófécia mintegy megszemélyesítve ‘liheg’, siet a beteljesedés felé. Részben beteljesedik még ‘napjaikban’ (1:5), de teljességében csak a messiási idő elérkezésekor. A LXX és a Vulgata, és idézetében a Zsidókhoz írt levél már ‘aktualizál’, azaz a Messiás személyére vonatkoztatja a jövendölést: ‘Már csak rövid, nagyon rövid az idő, aztán eljön az Eljövendő, s nem késik’ (Zsid 10:37).
A próféta kérdésére a válasz – mintegy szentenciaszerűen – a 4. versben található. Nagy kár, hogy a szöveg itt annyira megromlott, hogy csak nehezen rekonstruálható az az ellentét, amiben a válasz megfogalmazást nyer. Akkor lenne egészen világos, ha az ellentétes párhuzam első felében ott lenne a ‘gonosz’, mint ahogy a második felében ott van az ‘igaz’. Itt sem a verziók, sem a holt-tengeri tekercs nem nyújtanak segítséget. A LXX-ben az ismert variáns található: ‘Aki meghátrál, abban nem gyönyörködik a lelkem.’ A héberben ez áll: ‘Íme, felfuvalkodott, nem igaz a lelke benne’. A továbbiakban ennél azonban több van. A fejezetben az a tétel nyer részletezést, hogy a ‘felfuvalkodott’ (uppeláh), más szóval a ‘gonosz’ – itt a kaldeusok birodalma – nem lesz biztonságban, nem fog megmaradni, élni, az ‘igaz’ ellenben – itt Isten népe – túléli a pusztulást, megtartatik. A tanítás világos: hiába tűnik úgy, hogy ‘a gonosz elnyeli a nálánál igazabbat’ (1:13), a végén nem menekül meg. A szövegromlás előtt nyilván ezt fejezte ki a 4. vers két ellentétes sorában. Ma erre csak következtetni lehet. Ezt a megoldást támogatja a Zsid 10:38–39 is, ahol a LXX-ből vett idézethez hozzá teszi az író: ‘De mi nem vagyunk azok közül valók, akik visszahúzódnak a pusztulásba’ (hyposteles eis apoleian). Csupán az arám nyelvű targum emeli ki itt az ellentétet, ilyenféleképpen: ‘A felfuvalkodott lelke elájul (elhal) benne (vö. Ézs 51:20) az igaz ellenben hűsége által élni fog.’
A héberben ‘hűség’ (ämunáh) van. A hűség Isten szövetséges népének legjellemzőbb ismertetője. Az ‘igaz hűsége által él’ – azt jelenti, hogy akik Isten ígéreteiben bízva Hozzá hűek maradnak, azok az eljövendő pusztulás közepette is megtartatnak a ‘gonosz’ – adott esetben a kaldeusok gőgös birodalma pedig rommá lesz. Innen kiindulva nyílnak távlatok az örökkévalóságra, az örök üdvösségre, ahová Pál apostol – a héber szó görög megfelelőjéből, a ‘pistis’-ből – meg is húzta a vonalakat (Róm 1:17). A LXX itt kiteszi a birtokos névmást: ‘élni fog a bennem való hit által’ (ek pisteos mou).”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„Habakuk próféta könyve
J. Ronald Blue
BEVEZETÉS
Egy műholdról nézve a Föld bámulatosnak tűnhet, de akik e kis bolygón élnek, azok hajlamosak meglehetősen sötéten látni a dolgokat. A növekvő zűrzavar és terrorizmus, az egyre több tragédia, a növekvő mértékű szennyezettség, a nehezedő megpróbáltatások és a rendkívüli feszültségek sötét árnyékokat vetnek a föld lakóira. A világ egyre inkább úgy fest, mint egy igen rövid gyújtózsinórral ellátott időzített bomba, amely sisteregve felrobbanni készül.
Aligha meglepő, hogy a gondolkodó emberekben kérdések merülnek fel. Miért van oly sok elnyomás? Mi az oka a rengeteg igazságtalanságnak? Miért élnek jól a gonosz emberek? Miért szenvednek az igazak? Miért nem tesz valamit Isten? Miért nem teremt rendet ebben a zűrzavarban? Miért? Miért? Miért?
Ezek a létünket érintő kérdések aligha újak. Évszázadokkal azelőtt, hogy Krisztus felkereste ezt a bolygót, egy ókori próféta körülnézett, s a világ erőszakosságát és gonoszságát látva így kiáltott Istenhez: ‘Miért kell látnom a romlottságot, és néznem a nyomorúságot?… Miért nézed hát el a hűtlenséget, miért hallgatsz, amikor a bűnös tönkreteszi a nála igazabbat?’ (Hab 1:3, 13.) A próféta nemcsak az emberiséget gyötrő, rejtélyes miértekre kérdezett rá, hanem választ is kapott kérdéseire. A világegyetem Teremtője által adott válaszokat gondosan meg vannak örökítve abban a kis könyvben, amely a ‘Habakuk próféta könyve’ címet viseli.
Habakuk könyve egyedülálló alkotás. Más prófétáktól eltérően, akik Isten üzenetét hirdették az embereknek, ez a próféta párbeszédet folytatott Istennel az emberekről. A legtöbb ószövetségi próféta Isten ítéletét hirdette. Habakuk Isten ítéletéért könyörgött. A szokásos vádbeszéddel szemben ez a kis könyv egy érdekes eszmecserét örökít meg, mely egy összezavarodott próféta és Alkotója között zajlik.
Ez azonban nem egy olyan interjú, amely az utcán készült Istennel. Habakuk ennél messzebbre ment. A párbeszéd az 1. részben fejlődik ki. Azután a 2. részben az Úr a következő paranccsal fogadja a próféta panaszait: ‘Írd le ezt a kijelentést!’ Isten kijelentése magában foglal egy terjedelmes gyászéneket vagy gúnydalt, amely öt jajszót mond ki a gonosz babiloniakra. A 3. rész csúcspontját egy nagyszerű doxológia alkotja. Az állandóan jelenlevő ‘miért’-re az örökkévaló ‘kicsoda’ adja meg a legjobb választ. A körültekintés talán rémületet kelt az emberben, de a fölfelé tekintés bizalmat vált ki belőle. A próféta panaszai és félelmei feloldódnak a bizalomban és a hitben. Habakuk üzenetének ez a lényege: ‘Az igaz ember a hite által él’ (2:4).
A szerző. Habakuk prófétáról nem sokat tudunk. A könyv mindössze a nevét és a foglalkozását jegyzi fel. Nevének jelentése van, s e jelentéssel kapcsolatban sok találgatás folyik. A legtöbb teológus a héber hábaq igére vezeti vissza a ‘Habakuk’ név jelentését. Ez az ige azt jelenti, hogy ‘összekulcsolja a kezeit, átölel’. De vajon cselekvő vagy szenvedő igéről van szó? Habakuk ‘átölelő’-e, vagy inkább ‘átölelt’? Luther cselekvőnek tekintette az igét, és olyan embert látott Habakukban, aki átölelte népének tagjait, hogy megvigasztalja és támogassa őket. Jeromos úgy tekintett Habakukra, mint aki egy gonosz világban megragadta az isteni igazságosság kérdéskörét. Mások az ige szenvedő értelme mellett szállnak síkra, és olyan emberként látják Habakukot, akit Isten a karjába zárt mint gyermekét és hírnökét. Nemrégiben az akkád irodalomhoz tartozó, Mezopotámiából származó szövegekben rábukkantak a hambaququ szóra, mely a szövegek tanúsága szerint egy konyhanövény neve volt. Ezért egyes tudósok azt állítják, hogy a próféta neve az asszírok és a babiloniak lzráelre gyakorolt hatását tükrözi, vagy Habakuk izráeli és asszír szülők vegyesházasságából származott.
Bármit jelentsen is Habakuk neve, ez az ember próféta volt. Más prófétai könyvek címében különböző adatok találhatók: a próféta apjának neve (Ézs 1:1), a próféta idejében élt királyok neve (Hós 1:1), a próféta városa (Ám 1:1). Azonban e könyvek címe csak három esetben mondja ‘prófétának’ a szerzőt: Habakuk, Haggeus és Zakariás esetében. Tehát Habakuk az egyetlen fogság előtti próféta, akit ily módon jelöltek meg.
Annak ellenére, hogy a Szentírás konkrétan prófétának nevezi Habakukot, könyve a Zsoltárok és a bölcsesség-irodalom könyveinek irodalmi stílusára emlékeztet. A könyv végén található megjegyzés (‘A karmesternek: húros hangszerre’; Hab 3:19) arra enged következtetni, hogy Habakuk a léviták szolgálatát végző énekes lehetett. A Bél és a sárkány című apokrif könyv úgy mutatja be Habakukot, mint a Lévi törzséből származó Jésúa fiát, aki egy legendában állítólag azt a parancsot kapta egy angyaltól, hogy vigyen ennivalót Dánielnek, akit másodszor is az oroszlánok vermébe dobtak. Amikor Habakuk elpanaszolja, hogy nem ismeri az oroszlánverem helyét, az angyal egy hajtincsénél fogva viszi a prófétát a kijelölt úton.
A rabbinikus hagyomány szerint Habakuk a 2Kir 4-ben szereplő súnémi asszony fia volt, akit Elizeus életre keltett. Ennek a feltevésnek alighanem kizárólag az az alapja, hogy Habakuk neve azt jelenti, hogy ‘átölel’, és Elizeus azt mondta a súnémi asszonynak: ‘Egy év múlva fiút ölelsz’ (2Kir 4:16).
Minden feltételezést és találgatást félretéve biztonsággal kijelenthetjük — s talán elég is ennyit mondanunk —, hogy Habakuk hivatalosan kinevezett próféta volt, aki részt vett a templomi liturgiai éneklésben. Ez az igen művelt és rendkívül érzékeny ember irodalmi stílusát tekintve legalább annyira költő volt, mint próféta. S mindenekelőtt Isten kitűnő szolgája volt, aki az Ószövetség egyik legmegkapóbb könyvét írta.
A keletkezési idő. A teológusok általában elfogadják, hogy a babiloniak említése miatt (Hab 1:6) a Kr. e. VII. században keletkezett a könyv. A jövendölés keletkezési idejének pontosabb megállapítása azonban vitákat vált ki. Három javasolt idő-pont ismert: Manassé (697-642), Jósiás (640-609) és Jójákim (609-598) uralkodása.
Akik Manassé uralmának idejére teszik Habakuk jövendölését, azok úgy vélik, hogy az 1:5 kijelentése (‘olyan dolgot viszek véghez napjaitokban, amit nem is hinnétek, ha elbeszélnék’) olyan időszakra utal, amely megelőzte Babilónia világhatalommá válását. Ezek szerint a könyvnek azelőtt kellett keletkeznie, hogy Nebukadneccar a Kr. e. 605-ös karkemisi csatában legyőzte az egyiptomi II. Nékó fáraót, és Babilónia félelmetes világhatalommá vált. Ugyanakkor igen valószínű, hogy Habakuk azelőtt írta a könyvet, hogy Babilónia Kr. e. 612-ben legyőzte Ninivét. Ha viszont Habakuk jövendölése (5. v.) azzal teljesedett be, hogy a babiloniak Kr. e. 586-ban elfoglalták Jeruzsálemet, akkor a könyv egész biztosan nem Manassé uralkodásának kezdeti szakaszában keletkezett. A szöveg szerint a jövendölés ‘napjaitokban’ fog bekövetkezni (5. v.), és azok, akik Manassé uralmának elején hallották a próféciát, valószínűleg még beteljesülése előtt meghaltak.
Esetleg megfelelő lehet egy olyan időpont, amely Manassé uralkodásának későbbi szakaszára vagy Jósiás uralmára esik, de Habakuk panasza (2-4. v.) egy olyan időszakra utal, amikor törvénytelenség és erőszak uralkodott. A Manassé uralmának későbbi részére eső reformok (2Krón 33:15-16) és Jósiás mélyreható reformjai (2Krón 34) nincsenek összhangban a Habakuk szerinti szörnyű állapotokkal.
Helyesebbnek látszik úgy értelmezni a Hab 1:5-beli hitetlenkedés okát, hogy Isten egy ilyen bűnös népet használ fel Izráel megítélésére, mint úgy, hogy egy ennyire ismeretlen nemzet nagy hatalomra fog szert tenni. A Hab 1:7-11 alapján egyértelműnek látszik, hogy a babiloniak már hatalmas nép hírében álltak. Ezért a legvalószínűbb időpont Kr. e. 606 és 604 közé, a Karkemisnél aratott babiloni győzelem (605) tájára esik.
A könyv háttere. Habakuk nemzetközi válság és nemzeti romlás közepette írta meg könyvét. Babilónia alig valamivel korábban emelkedett föl mint világhatalom. Amikor a babiloniak fellázadtak Asszíria ellen, Júda rövid időre fellélegezhetett, ami a Jósiás által bevezetett reformokban nyilvánult meg. Az asszírok arra kényszerültek, hogy minden erejüket a babiloni lázadás megfékezésére fordítsák. A babiloniak végül szétzúzták az Asszír Birodalmat, és gyorsan hozzáfogtak, hogy legyőzzék az egykor oly hatalmas egyiptomiakat. Egy új világhatalom volt felemelkedőben. A babiloniak hamarosan legyőzik majd Júdát, és fogságba hurcolják lakóit. Habakuk a küszöbön álló pusztulás előestéjén, a bizonytalanság és a félelem idején fogalmazta meg üzenetét.
A nemzetközi válság súlyos volt. De még ennél is aggasztóbb volt a nemzeti romlás. Júdában nagy nyugtalanság kezdődött. Jósiás jó király volt. Amikor meghalt, a fia, Jóáház lépett a trónra. Három rövid hónappal később az egyiptomi fáraó megtámadta Júdát, eltávolította Jóáházt, és fivérét, Jójákimot helyezte a trónra. Jójákim gonosz, istentelen és lázadó király volt (2Kir 23:36-24:7; 2Krón 36:5-8). Röviddel Jójákim trónra lépése után Habakuk megírta panaszát az őt körülvevő romlás, erőszak, kapzsiság, viszálykodás és jogtiprás miatt.
Nem csoda, hogy Habakuk a sok romlottságot látva megkérdezi: ‘Miért nem tesz valamit Isten?’ A súlyosbodó nemzetközi válság és belső romlás világában az istenfélő férfiak és asszonyok továbbra is hangot adnak ehhez hasonló miérteknek. Világszerte nemzetek támadnak nemzetek ellen, és az otthonokban terjed a bűn. A világhatalmak egyre nagyobb mértékben fegyverkeznek, miközben a békéről beszélnek. A harmadik világháború hihetetlenül közelinek tűnik.
Miközben egy világméretű holocaust már előreveti árnyékát, a gyanútlan hazai közönség vidám dallamot szólaltat meg. A nemzet erkölcsiségét egyfajta aranyifjúi életfilozófia ássa alá, melyben az egyéni élvezet válik az élet legfontosabb alapelvévé. A hedonizmus virágzik, mialatt az otthonok szétesnek. A bűnözés hullámai magasra csapnak, míg az egyház a mélyben kesereg. A kábítószer, a válás és a kicsapongás a virágkorát éli, a tisztesség pedig kihal. A léhaság az utcákon lejti örömtáncát. A hitet temetik. Az ‘Istenben bízunk’ kijelentés rozsdás érmékbe nyomott semmitmondó szólammá vált.
Habakuk világosan beszél ebben a válsággal és zűrzavarral terhes világban. Ez a kis könyv annyira időszerű, mint egy ma reggeli napilap.
Az üzenet. Jójákim uralmának a babiloni fogságot közvetlenül megelőző sötét napjaiban Habakuk próféta a remény és a bátorítás szokatlan üzenetét fogalmazta meg Isten népe számára. Amikor a bűn féktelenül elburjánzik, kétely és felfordulás uralkodik, de egy Istennel való találkozás hatására ezek a kételyek átadhatják helyüket az áhítatnak, az összes zűrzavar pedig a nyugodt bizalomnak.
Habakuk könyve Isten kikérdezésével kezdődik, de Istenhez intézett könyörgéssel ér véget. Az aggodalom helyébe a dicsőítés lép. A félelemből hit lesz. A rémület átadja helyét a bizalomnak. A remény eloszlatja az akadályokat. A gyötrődés imádattá alakul át.
Ami kérdőjellel kezdődött, az felkiáltójellel végződik. Habakuk miértjére az a válasz, hogy ‘kicsoda’! A próféta zavarodottsága (‘miért van a sok ellentmondás?’) feloldódik annak megértésében, hogy ki a helyzet ura: Isten!
… … …
II. Istentől kapott gyászdal: Habakuk kihirdette, hogy Isten elpusztítja Babilóniát (2. rész)
A próféta dilemmája súlyosbodik. Miért fog felhasználni Isten a saját népének, Júdának a megítélésére egy olyan istentelen népet, mint Babilónia? Habakuk merészen kérdez, és most várja Isten válaszát. Biztos, hogy lesz valamilyen logikus magyarázat.
A. Habakuk várakozása: ‘Figyelek’ (2:1)
2:1. Habakuk odaállt a bástyára — mint egy őrszem, aki az őrtoronyban a közeledő ellenséget igyekszik észrevenni —, és figyelte,… hogy mit szól hozzá Isten. Benyújtotta panaszát, és most elhatározta, hogy addig vár, amíg első kézből juthat válaszhoz, majd értesítheti testvéreit, akárcsak egy őrszem. Valószínű, hogy az őrhely (mišmeret, ‘megfigyelőhely’) és a ‘bástya’ (másór, ‘őrtorony, erőd’) a próféta várakozó lelkületére utal, nem pedig tartózkodási helyére. Ezek a szemléletes képek a korabeli társadalomban megszokottak voltak (2Sám 18:24; Ézs 21:6). A próféta vagy látnok egy őrszemhez hasonlóan inkább látni akarta Isten mondanivalóját, mint hallani.
A próféta aggódott is amiatt, hogy Isten mit fog felelni panaszára (más fordítás szerint: ‘erre a panaszra’).
Habakuk valószínűleg a saját panaszára célzott, melyet az Istennel való párbeszéd során fogalmazott meg (Hab 1:2-4, 12-17). Egyes fordítók szerint azonban a ‘panasz’ (tókahat, ‘helyreigazítás, feddés, vita’) a próféta ellen irányult, nem pedig az ő szájából származott. Ezért így fordítják le a szóban forgó kifejezést: ‘mit feleljek, amikor megfeddenek’ (vö. Károli). Függetlenül attól, hogy Habakuk számított‑e dorgálásra Isten válaszában vagy sem, egy dolog biztos: a próféta félve várta Isten feleletét.
B. Isten biztatása: ‘Írj’ (2:2-5)
Habakuk hivatásához híven Isten kijelentésének szószólója volt. Nem pusztán a saját megelégedése végett várta Isten üzenetét. Kész volt elvinni népéhez az isteni üzenetet. Habakuk várakozott; Isten szólt.
ISTEN VILÁGOS KIJELENTÉSE (2:2)
2:2. Isten nem motyog. Ő tisztán és nyíltan beszél. Azt mondta Habakuknak: Írd le ezt a kijelentést, vésd táblákra! A kijelentést (szó szerint: ‘látomást’) égetett agyagtáblákra kellett följegyezni, hogy Isten Igéje megmaradjon, és — ami még fontosabb — ismertté váljon: hogy könnyen el lehessen olvasni (más fordítás szerint: ‘hogy egy hírnök elfuthasson vele’). Ezt a kifejezést egyesek tévesen úgy értelmezik, hogy egy hírvivőnek futás közben el kell tudnia olvasni a táblát. Ezzel szemben az a lényeg, hogy a hírnök elolvassa az üzenetet, majd futva vigye el a hírt másoknak.
ISTEN BIZTOS KIJELENTÉSE (2:3)
2:3. Minden prófétai kijelentés bizonyos fokú türelmet igényel. Az embernek várnia kell, míg beteljesedik. Isten biztató szavakat mondott Habakuknak: ez a kijelentés meghatározott időre vonatkozik. A prófécia egy jövőbeli cél felé mutatott (szó szerint: ‘a vég felé liheg’, mint egy futó a cél felé). A hamarosan célhoz ér (más fordítás szerint: ‘a végről szól’) szavak feltehetően nemcsak a gonosz Babilónia közelgő pusztulását jelzik, hanem azt is, hogy a nagy nyomorúság végén elesik ‘a nagy Babilon’ (Jel 17-18), általánosabb értelemben beteljesítve a messiási jövendölést.
Egy biztos: Isten kijelentése nem csal meg. Ha a beteljesülés látszólag késik is, Isten tökéletes tervének megfelelően bekövetkezik majd. A prófécia beteljesülésének ez a biztosítéka hatalmas vigaszt kellett, hogy jelentsen a júdaiak számára, akik a félelmetes babiloni támadásnak és fogságnak néztek elébe. Az Isten által megfelelőnek tartott időben barbár legyőzőik maguk is el fogják szenvedni az isteni ítéletet!
A Zsidókhoz írt levél szerzője erre a versre utalva buzdította kitartásra az üldözött hívőket (Zsid 10:37). Amikor ezt a verset idézte, akkor e Habakuk könyvében szereplő igeszakasz messiási jelentését emelte ki. Közeleg az az idő, amikor a földön a királyok Királya fog uralkodni tökéletes igazságban.
3. ISTEN ELÍTÉLŐ KIJELENTÉSE (2:4-5)
2:4. A Habakuk által följegyzendő lesújtó gúnydalok bevezetéseként Isten összefoglalja a babiloni emberről alkotott elítélő véleményét: ő elbizakodott. Ez a gőgös nép a pusztulás felé ugrált, mint egy felpuffadt béka. A babiloniak fel voltak fúvódva (a héber ‘ápal ige az ószövetségben csak itt szerepel) a gonosz szenvedélyektől. Lelkük… nem volt őszinte.
Jahve ezután kijelenti, hogy az igaz ember az előbbiekkel éles ellentétben a hite (emúnáh, ‘állhatatosság, hűség’) által él. Az az igaz izráelita, aki hűséges maradt Isten erkölcsi előírásaihoz, és megalázta magát az Úr előtt, Isten bővölkedő életét élvezhette. ‘Élni’ azt jelentette, hogy az ember egy biztonságos, védett és teljes élet formájában megtapasztalja Isten áldását. És viszont, a látszólag győzelmes, de büszke és romlott babiloni ember meg fog halni. A hűség és a hit rokon fogalmak. Aki az Úrban bízik, az őrá hagyatkozik, és hűséges Istenhez.
A kulcsmondat (‘az igaz ember a hite által él’) úgy csillog, mint a gyémánt a hamuban. A babiloniakat érő megmásíthatatlan isteni kárhoztatás közepén egy Isten jóindulatáról szóló tündöklő kijelentés szerepel, melyet az Újszövetség háromszor idéz (Róm 1:17; Gal 3:11; Zsid 10:38). Ezekben a szakaszokban az ‘él’ szó általánosabb értelmű. Az Újszövetségben ez az ige azt jelenti, hogy az embernek üdvösségben és örök életben van része. A gonoszok magabízó, kérkedő útjaival szemben az igazakra az jellemző, hogy Istenre támaszkodnak, és hűségesek őhozzá.
2:5. A babiloniak gonoszságának általános leírása itt konkrétabbá válik. Megcsalta őket a bor. (Mások megcsalására is fölhasználták a bort; vö. 15. v.) A babiloniak mértéktelen borivók hírében álltak. Babilónia legyőzésekor például Bélsaccar és vezető emberei egy lakomán tivornyáztak (Dán 5). A Péld 23:31-32 jól jellemzi a bor megtévesztő voltát. A pohárban oly vonzónak látszik, de ‘végül megcsíp, mint a kígyó, megmar, mint a vipera’.
Isten azzal folytatja a babiloni ember jellemzését, hogy nagyhangú (jáhír, ‘dölyfös’; ez a szó csak itt és a Péld 21:24-ben szerepel), és nem nyughatik. Ezek a büszke, nyughatatlan emberek olyan mohók voltak, mint a sír. Ahogyan a halál és a sír telhetetlenül mindenkit magához ragad, úgy a babiloniak is minden népet foglyul akartak ejteni (vö. Hab 1:17). A sír úgy pusztítja a nemzeteket, mint valami förtelmes szörnyeteg. Ugyanígy Babilónia is szélesre tátotta telhetetlen száját, hogy minden népet elnyeljen. Ez a gonosz nemzet azonban nem marad büntetlen. Isten ítélete utol fogja érni!”

(Arno C. Gaebelein: Ószövetségi kommentár):
„HABAKUK PRÓFÉTA KÖNYVE
Bevezetés
Nagyon érdekes változatosság van ezek között a kispróféták között. Hóseás próféta könyve az Úr parancsával kezdődik egy szimbolikus cselekményre, hogy bemutassa Izráelnek szellemi értelemben lezüllött életmódját. Jóel azonnal belefog, hogy leírja az ország ítéletét a sáskák révén, és elvezessen az Úr napjáig. Ámos a környező nemzetek ítéletének bejelentésével kezdi, míg Abdiás főképpen Edom megítélésére koncentrál. Jónás az összes többitől különbözik csodálatos megtapasztalásával, míg Mikeásnak sajátos jellege van. Náhumnak, ahogyan láttuk, egyetlen nagy üzenete van Ninive balsorsáról, Isten népének pedig vigasztalást visz. Habakuk megint csak különbözik az összes többitől. A természetben Isten, mint Teremtő, csodálatos változatosságot mutat be, és ugyanígy az Ő Szelleme minden eszközt felhasznál a maga módszerével, ahogyan az neki tetszik.
Habakukra lényegében ugyanaz vonatkozik, mint a kispróféták többségére: semmit sem tudunk életének részleteiről. Ez nem sokat számít. Isten ismeri ezeket a szent embereket, akiket elhívott, hogy megismertesse rajtuk keresztül akaratát és a jövendőt, megtartotta az életükre vonatkozó feljegyzést, ahogyan a mi életünk egészére vonatkozóan is megtartja.
Neve azt jelenti, hogy ‘átölelni’ vagy megragadni, de azt is, hogy ‘átölelve lenni’. Magához ölelte népét, és megragadta Istent imában, aztán ‘magához ölelt’ lett – Isten válaszolt neki. Dr. Luther Márton nagyon figyelemre méltó definíciót adott a nevére, amelyet aligha lehet túlszárnyalni. ‘Habakuk egy megragadó személyt ábrázol ki, olyan valakit, aki megragad mást és a karjába szorítja. Magához öleli népét, karjában tartja, vagyis vigasztalja és megtartja őket, ahogyan az ember magához ölel egy síró gyermeket, hogy megnyugtassa azzal a biztatással, hogy ha Isten akarja, hamarosan jobb lesz.’
Feltételezték, hogy Jeremiáshoz és Ezékielhez hasonlóan feltehetőleg papi családból származott, mert a nagy lírikus költemény végén, a könyv befejezésekor kijelenti: ‘Az éneklőmesternek, az én hangszereimmel’ –, amiből arra következtethetünk, hogy hivatalosan kijelölték a templomi szolgálatban való részvételre. De az Ézs 38,20 ennek ellentmondani látszik.
Egy apokrif könyv azt állítja, hogy Habakukot csodálatos módon elvitték Dánielhez, akit Czírus másodszor is az oroszlánok vermébe vettetett. Ez és egyéb legendák minden alapot nélkülöznek, ezért szükségtelen vizsgálni azokat, mert értéktelenek.
Habakuk keletkezési ideje
Náhumhoz hasonló a helyzet Habakuknál is. A címzés nem rögzít határozott keletkezési időt, de a könyv tartalma nem hagy kétséget afelől, hogy Istennek ez az embere mikor prófétált.
Az 1. fejezet 6. versében a következőket olvassuk: ‘Mert íme, feltámasztom a káldeusokat, a kegyetlen és vakmerő nemzetet, amely eljárja a földet széltében, hogy hajlékokat foglaljon el, amelyek nem az övéi.’ Tehát akkor prófétált, amikor a káldeusok, vagy ahogyan még nevezték őket, a babiloniak hatalomra kerültek, és hamarosan felhasználta őket Isten Júda háza ellen, ahogyan az asszírokat használta Izráel házának megítélésére. Jósiás uralkodása alatt prófétált, vagyis uralkodásának végén, és néhány évvel Ninive pusztulása előtt, amely a babiloniakat vezető helyzetbe hozta. Néhányan Manassénak, Jósiás apjának idejére teszik a keletkezési időt, de ez túl korai. Jósiás a csatamezőn halt meg, és utána fia, Joákház uralkodott három hónapig. Nékó fáraó, aki Jósiást megölte, Eliákimot, Jósiás fiát tette királlyá Júda felett, és a Joákim nevet adta neki. (Lásd: 2Kir 23,28-37.)
Habakuk üzenete
A Habakuk által használt nyelv különösen szép. Delitsch professzor a következőképpen beszél róla: ‘Szóhasználata végig klasszikus, telve ritka és válogatott szófordulatokkal, amelyek bizonyos mértékben kizárólag a sajátjai, miközben szemlélete és kifejezésmódja magán viseli a független erő és kicsiszolt szépség pecsétjét. Gondolatai erőteljes száguldásának és fennkölt szárnyalásának ellenére próféciája finoman szervezett, és művészileg kerek egészet képez. Ézsaiáshoz hasonlóan, emberileg szólva sokkal függetlenebb elődeinél mind a tartalmat, mind a formát tekintve, mint bármely más próféta.’ ‘Minden azt az időt tükrözi, amikor a prófécia legnagyobb dicsőségében ragyogott, amikor a szent lírai költeményekben, az Istentől prófétai kürtzengéssel közvetített költészet által fejeződött ki a vallási élet.’ Üzenetében sok olyan rész van, amelynek formája az Úrral folytatott beszélgetés. Ezzel az ismerős szívbéli kiáltással kezdi: ‘Meddig kiáltok még, ó, Uram?’ Megkapja a választ, amely bejelenti a káldeusok eljövetelét, amire ismét a próféta válaszol. Aztán ezt mondja: ‘Őr-helyemre állok, és megállok a bástyán, és vigyázok, hogy lássam, mit szól hozzám’ (2. fej.). Aztán másik választ kap. Júdának a káldeusok általi megítélésével, majd pedig a káldeusoknak hatalmuk istenítése miatti bukásának prófétai üzenetével kezd.
Magasztos a nagy lírikus költemény a 3. fejezetben, amely egy imádsággal kezdődik. Ez a teofániának, az Úr eljövetelének egyik legnagyszerűbb leírása, amely Isten Szellemétől származik. Eljön dicsőségben és haraggal; legyőzi a gonoszokat, népe pedig megmenekül. Ez beteljesedésére vár, amikor Urunk, Jézus Krisztus meg fog jelenni a mennyből, lángoló tűzben, szent angyalaival együtt.
Habakuk próféta könyvének felosztása
A felosztás nagyon egyszerű. Az 1. fejezet képezi az első részt, és beszámol Júdának a káldeusok általi elözönléséről. A 2. fejezetben a ‘jajt’ hirdeti meg a káldeusokra, és megjövendöli azok pusztulását. A 3. fejezet az Úr eljövetelének látomását tartalmazza, amellyel minden istentelen világi hatalomnak vége lesz, és befejeződik a pogányok uralma.
… … …
2. FEJEZET
A káldeusok istentelensége és pusztulása
1. A várakozó próféta és az üzenet, amelyet kapott (2,1-4)
2. Az ötszörös jaj a káldeusoknak (2,5-20)
1-4. v. Úgy látszik, nem volt azonnali válasz a próféta könyörgésére. Ezután önmagáról beszél és hozzáállását fejezi ki: ‘Őrhelyemre állok, és megállok a bástyán, és vigyázok, hogy lássam, mit szól hozzám, és mit feleljek én panaszom dolgában.’ Őrszemhez hasonlóan várakozik az őrhelyen a válaszra, amit az Úr neki adni fog. Ez nem jelenti azt, hogy a próféta valóban felmászott egy toronyba, hanem belső magatartását fejezi ki az őrszem szimbólumában. Csendben maradt és türelmetlenül várta a választ.
Hogy meddig várt, nem mondja meg. De a válasz megérkezett, mert az Úr sohasem okoz csalódást az Őt kérdezőnek, és nem várakoztatja szolgáit hiába. Azt mondta a prófétának, hogy írja le a látomást és tegye azt világossá táblákon, hogy könnyen olvasható legyen. Az Úr tehát beszélt hozzá és látomást adott neki, amelyet olvasható betűkkel táblákra kellett vésnie, hogy könnyen érthető legyen. A prófétai Ige mindig világos. Isten Igéjének ez a része távolról sem olyan mély és komplikált, ahogy egyesek gondolják, csak az Isten Szelleme által megnyitott fül szükséges hozzá. Az elhitt prófécia nagy ösztönző erő a keresztyén szolgálatban, úgy, ahogyan itt áll, hogy a látomás olvasója gyorsan terjessze az üzenetet.
A következő helyen a látomás bizonyosságáról hallunk. Meghatározott időre szól. A vége felé tart, és nem fog megcsalni. A próféta parancsot kap, hogy várjon rá, noha késik, aztán pedig megkapja a biztosítékot, hogy bizonyosan eljön és nem marad el. Ezek fontos utasítások, amelyek sok hívő embernek hasznára lehetnek. Istennek rendelt ideje van minden céljához és azok teljesedéséhez. Nem lehet siettetni, mert terve már készen állt a világ alapjainak felvetése előtt. Amikor a kijelölt idő elérkezik, minden látás meg fog valósulni. A vége felé siet. Ez a vég a pogányok idejének vége lesz, amely a babiloniak felemelkedésével, és első nagy királyukkal, Nabukodonozorral kezdődött el, aki Dániel prófétai szobrában az arany-fej. Amikor a pogányok idejének vége elérkezik, az akkori világhatalom, az utolsó Babilon, ahogyan a Biblia utolsó könyvében feltűnik, ítélet alá kerül, és az Úr megjelenik minden dicsőségében. A prófétának valamint minden hívőnek az a dolga, hogy várjon rá és ne nyugtalankodjon, ha késik, mert Isten bizonyságát adta, hogy biztosan eljön és nem marad el. Ebben a hit megnyugodhat.
Ennek egy részét idézi a Zsidókhoz írt levél. ‘Mert még vajmi kevés idő, és aki eljövendő, eljön és nem késik’ (Zsid 10, 37). Ebből az idézetből megtudjuk, hogy az a látomás, amely bizonyosan eljön, egy személy, az Úr Jézus Krisztus. Ő minden látomás középpontja, és nála nélkül nincsen látás. A Szeptuaginta fordítása hasonló: ‘Ha késik, várjál rá, mert Ő el fog jönni, és nem késlekedik’.
A 4. versben, amely tulajdonképpen a következő látomás megnyitásának tekinthető, ismeretessé válik, hogy rendkívül fontos a hit a látomásban. A gőgös emberen, akit itt említ, elsődlegesen a fennhéjázó káldeusokat kell érteni, de ugyanúgy igaz a hitetlen, gőgös zsidókra is, valamint a névleges keresztyénekre. A gőgös, felfuvalkodott embernek nem igaz a lelke, és Isten a kevélyeknek ellenáll, míg azt, aki megalázza magát, felmagasztalja.
‘Az igaz pedig az ő hite által él.’ A kritika nem hagyta ezt a páratlan mondatot háborítatlanul. A ‘magasabb kritika’ kép-viselője, Davidson azon munkálkodott, hogy bebizonyítsa, hogy a hitet jelentő héber szó (emuna) hűséget jelent, hűséget a pénzügyekben, vagyis becsületességet. Állítása szerint a vers azt jelenti, hogy ha az izráelita vagy bárki más helyesen cselekszik, élni fog. De az 1Móz-ben a következőket olvassuk: ‘Hitt az Úrnak, és tulajdoníttaték az őneki igazságul’ (1Móz 15,6). Ahogyan minden értelmes keresztyén tudja, akkor nem volt még törvény, és az Újszövetség a Szent Szellem bizonyságtétele által teszi világossá, hogy ez a kegyelem evangéliuma, amelyben az istentelen megigazul; megigazul hit által. Érdekes a mondat idézete: ‘Az igaz hit által él’, amely az Újszövetség leveleiben háromszor fordul elő.
A Róm 1,17 idézi ezt a mondatot. Ezen az igehelyen a hangsúly az ‘igaz’ szón van. A levél témája Isten igazságossága, legalábbis az első fejezetekben. Ez bemutatja, hogy egy ember, aki elveszett és vétkes bűnös, igazzá válik és így üdvözül. ‘Mert kegyelemből tartattatok meg, hit által; és ez nem tőletek van: Isten ajándéka ez; nem cselekedetekből, hogy senki ne kérkedjék’ (Ef 2,8-9).
A Gal 3,11-ben a hangsúly a ‘hit’ szón van. ‘Hogy pedig a törvény által senki sem igazul meg Isten előtt, nyilvánvaló, mert az igaz ember hitből él.’
A Zsid 10,38-ban a hangsúly az ‘életen’ van. ‘Mert még vajmi kevés idő, és aki eljövendő, eljő és nem késik. Az igaz pedig hitből él. És a ki meghátrál, abban nem gyönyörködik a lelkem.’ ”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„CSÖND! MERT MOST AZ ÚR SZÓL!
Habakuk 2.
Nem tudjuk eldönteni, hogy kire, kikre értendő az ‘elbizakodott ember’, aki ‘nem őszinte lelkű’ (4). Annyi látható, hogy a fejezet során az öt ‘jaj’ ugyanazoknak szól. Az asszírokról beszél, vagy már a káldeusok túlkapásait ostorozza? A nem egészen feltárható részletek is lehetnek üzenetté számunkra oly módon, hogy – félretéve egy időre a bizonytalansági tényezőket –, kihalljuk belőle a jól érthetőt. – Néhány beszédes részletet szólaltatok meg az alábbiakban.
A tisztességtelenül, vagy öndicsőítésre épített ház kövei is fellázadhatnak, mondja a 11. vers. Jézus tudta, hogy mit mond, amikor kijelentette, hogy ha a tanítványok elhallgatnak, a kövek fognak kiáltani (Lk 19,39k). – Van viszont egy olyan időszak, amikor mindennek el kell hallgatnia, mert az Úr akar szólni (20).
Meglepő a 17. vers. Íme a természetvédelem prófétai felháborodásba öltöztetve. A Libanon szálfáinak rablógazdálkodó kitermelése megfosztotta a vadállatokat életterüktől. A természeten való uralom Istentől kapott megbízás (1Móz 1,28), de nem jogosít fel visszaélésekre. A természeten gyakorolt erőszak visszaüt az emberre. Hallatlan a Biblia ökonomikus éleslátása. A modern kor problémáira vetett világosságnak határozottak a vonalai. A Holdon válik így el a tárgyak árnyéka a fényövezte környezettől.
Külön kiemelendő az 1–4. részlet. A próféta kitartóan áll őrhelyén. Nem dacból, vagy öncélúan, hanem azért, mert feszült figyelemmel arra vár, hogy mit szól hozzá az Úr. A válasz nem késik, és arra serkenti, hogy a kijelentést vésse táblákra. Mondhatni: ily módon kell tartósítania, mert messzeható érvénye van. S bár késni látszik, célhoz fog érni. Ha az isteni kijelentés átvészeli az időt, az igaz ember is élni fog hite által, amíg rendelt pályáját meg nem futja.
Pál apostol és a reformáció a hitre tette a hangsúlyt ennél az igénél (Róm 1,17. Gal 3,11), a próféta pedig arra, hogy é/ hite által az igaz.”

(Jeromos Bibliakommentár):
„BEVEZETÉS
43 (I) Történelmi háttér. A könyv csak a próféta nevét közli, illetve azt a tényt, hogy nabî’, ‘próféta’ volt. Prófétálásának idejéhez a kulcsot az 1,6 vers adja, ahol a káldeusokat, a Dél-Mezopotámiából származó népet említi, amely babiloni központtal a Kr.e. késő VII., kora VI. sz.-ban az ősi Közel-Kelet uraként váltotta fel az asszírokat. Ez és a nemzeti, valamint nemzetközi színtéren való felfordulás, amellyel a könyv foglalkozik, vezette a tudósokat arra, hogy a próféciákat valamikor Asszíria hanyatlásának kezdete (626 után) és Jeruzsálem bukása (587) közé helyezzék. Még vitatottabb az ennél pontosabb időmeghatározás az egyes próféciákkal kapcsolatban, illetve a céljuk tekintetében, ami aztán a könyv formáját érintő kérdésekhez vezet. A 2,6-20 jaj-mondásainak és a 3. fejezet kantikumának liturgikus szempontból való elemzése egyes kutatókat arra vezetett, hogy Habakukot kultikus prófétaként, a könyvet ‘profetikus liturgiaként’ jellemezze, vagyis olyan művet tartunk a kezünkben, amelyet templomi szertartásokra készítettek és arra használtak. Mások kapcsolatot fedeztek fel Izrael bölcsességi hagyományával. Kommentárunk B. S. Childs (CIOTS) és G. von Rad (Az Ószövetség teológiája) útmutatásait követi. Childs egyfelől nyomatékosítja a könyv irodalmi egységét, másfelől vitatja, hogy a szerző szándékosan nem vett tudomást az anyagok specifikus történelmi idejéről, és oly módon rendezte el őket, hogy a teológiai üzenet prioritást élvezzen, vagyis Isten hatalma az emberi történelem felett és annak nyomán fellépő hívás a bizalomra és hűségre (vö. 2,4). Von Rad a könyv profetikus jellegét hangsúlyozza. Ekképpen a formai rokonsága Izrael liturgikus és/vagy bölcsességi tradícióival abból fakadnak, hogy a szerző úgy alakította őket, hogy kifejezzék a specifikusan profétikus üzenetet.
Habakuk fontos és eredeti módon járul hozzá Izraelnek az Isten természetéről és Istennek Izraelhez fűződő akaratáról való gondolkodásához. A könyv kérdéssel indul, amelyet a próféta Istenhez mer irányítani, kétségbe vonva az isteni igazságosságot, és Isten bűnösökkel szembeni eljárását. A kérdés az első lépés, amely megkísérel megbirkózni az összeomlott renddel és igazságossággal olyan helyzetben, amelyben Isten látszólag hallgatólagos beleegyezése és látható tétlensége jellemző. A megfogalmazódott kétségek ellenére a háttérben meghúzódik a hit és a bizalom. Ez különösen a 3. fejezet énekében található, amely Isten a teremtés és a történelem feletti abszolút hatalmának megerősítésével az 1-2. fejezet zavaró eseményeit az isteni megváltás szélesebb kontextusába helyezi. Így a 2,4 részben található kulcsmondat javasolja Isten hűségébe vetett bizalmat, és a könyv ismételten elítéli az el-nyomás minden formáját, a kizsákmányolást, a büszkeséget és az arroganciát, ami szembeáll az Isten által megkövetelt alázatos hittel. A könyv magyarázatának története az 1-2. fejezetekre vonatkozó qumráni kommentárral kezdődik (ld. Brownlee: Midrash Pesher). Ezenkívül a hit és a bizalom (2,4) szükségletének megerősítése megtalálható a korai keresztények között. Valóban, Pál a Róm 1,17 és Gal 3,11 részekben a hitről szóló tanításában kiemelkedő helyre teszi (ld. még Zsid 10,38).
… … …
(b) Az Úr Válasza (2,1-5). Az 1-3. versek ünnepélyes bevezetése a hűségre és bizalomra való felhívás fontosságát hangsúlyozza. Az 5. vers talányos héb. nyelve kifejti a 4a. versben elkezdett leírást a bűnös ember kapzsiságáról, majd az 5bc. versben folytatja. 1. A próféta felkészül arra, hogy amit érzékel, az Istentől származó fontos üzenet panaszainak megválaszolására. 4a. ‘Lásd, felfuvalkodott, nem egyenes (igaz) a torka (lelke) benne. A nefeš szó többértelmű jelentése – ‘torok’, ‘étvágy’ vagy ‘lélek’ — lehetőséget nyújt arra, hogy a próféta bizarr képpé alakítsa: a bűnös ember ‘torka’ (nefeš) a kapzsiság miatt felfújódott; ez tükrözi ‘lelkét’ (nefeš), amelyet a büszkeség elferdített. Az 5. versben ezt a kapzsiságot párosítja a halál kielégíthetetlen éhségével: ‘ő kitátja a száját (nefeš), mint a seol’. az igaz, állhatatos hűsége miatt élni fog: Az igaz a hatalomszerzés és gazdagodás szempontjával ellentétben Istenben, nem pedig a saját képességében bízik (figyeljük meg ismét az 5. verset). ‘Hűséggel, állhatatossággal’ jellemezhetőek a veszélyes és zavaros időkben is, éppen ezért: ‘élni fognak’. 5. mint a seol… mint a halál: A próféta a halál mohó falánkságának hagyományából merít, amelyet a kánaánita mítoszokban találunk, illetve folyamatos utalások találhatóak az ÓSz-ben (vö. Iz 5,14; Zsolt 141,7; Péld 1,12; 30,15-16). Ezzel a bűnösök büszkeségének és mohóságának pokoli természetére céloz.”

(Joób Máté, in: Hullámhossz):
„Szentháromság ünnepe után
10. vasárnap
Őrhelyemre állok, odaállok a bástyára, figyelek, várva, hogy mit szól hozzám, és mit felel panaszomra. Az Úr szólt is, és ezt mondta: Írd le ezt a kijelentést, vésd táblákra, hogy könnyen el lehessen olvasni! Mert ez a kijelentés meghatározott időre vonatkozik, hamarosan célhoz ér, és nem csal meg; ha késik is, várd türelemmel, mert biztosan bekövetkezik, nem marad el. Az elbizakodott ember nem őszinte lelkű, de az igaz ember a hite által él. (Hab 2,1-4)
A RÁHAGYATKOZÁS KÉT TÁBLÁJA
Nemrég egy hatalmas kérdőjelet állítottak fel a főváros egyik forgalmas terén. Nem lehet nem észrevenni. Már csak a narancssárga színe miatt is vonzza a tekinteteket. Műalkotás? Reklámfogás? Mintha valamire fel szeretné hívni a rohanó, maguk elé vagy éppen újságjaikba temetkező járókelők figyelmét. De mi is lehet egy köztérre felállított kérdőjelnek az üzenete? Egyáltalán, ismerjük még ezt a jelet? Vannak‑e még kérdéseink?
Sokszor úgy tűnik, az a jó, ha nem is kérdezünk. Veszélyes lehet egy-egy mélyről előtörő kérdésünkkel megbolygatni saját lelki harmóniánkat. Ki tudja, mi minden törne fel a lelki raktárból. Jobb megőrizni a felszín látszólagos nyugalmát. Bőven elég a világ káosza. Inkább vegyünk be egy lazító vagy oldó tablettát, és folytassuk. Csak maradjon meg a tempónk és a lendületünk.
Ha azt a kérdést tennénk fel magunknak, hogy fogyasztói társadalmunkban valóban szükségünk van‑e mindarra, amit kínálnak nekünk, még idejében hagyjunk fel ezzel a tépelődéssel. Számtalan laboratóriumi vizsgálat és tudományos kutatás támasztja alá, hogy éppen nekünk van szükségünk éppen arra, amit éppen kínálnak nekünk. A lényeg, hogy higgyük el: a válaszokat és megoldásokat kínálók jobban tudják, hogy mire van szükségünk, mitől lehet teljes és gondtalan az életünk, mi az, ami még elengedhetetlen a boldogságunkhoz. A lényeg, hogy ne kérdezzünk…
Egy hatalmas kérdőjel azonban másra is emlékeztethet bennünket. Nemcsak azoknak a kérdéseknek a hiányára, amelyekkel többek, színesebbek és emberibbek lehetnénk, hanem a nagyon is meglévő kérdéseinkre. Azokra, amelyek évek óta nyomasztanak, amelyekre már olyan régen hiába keressük a válaszokat. Amelyek valamilyen személyes tragédia következtében költöztek belénk, és azóta bennünk vannak, hogy időről időre újra felnyissák sebeinket. Nehéz ezekkel a kérdésekkel együtt élni. Talán még a megnyugtató válaszokat is feladnánk, csak hogy megszabaduljunk ezektől…
Mai igénk egy olyan próféta könyvéből való, akinek az életéről nagyon keveset tudunk. Annak érdekében, hogy személye közelebb kerüljön hozzánk, nevezzük el őt kérdező prófétának. Könyve ugyanis tele van őszinte, bátor, mindent Isten elé vinni akaró gondolattal, felvetéssel. Példája talán bennünket is segíthet abban, hogy újra megtanuljunk kérdezni, lényegre törő kérdéseinkkel szeretni önmagunkat és embertársainkat. Ami pedig erőnket meghaladja, azt merjük bátran Isten közelébe letenni és ott is hagyni. A többi nem rajtunk múlik.
Habakuk könyve, annak szinte minden mondata azzal a központi kérdéssel foglalkozik, hogy Isten igazságossága hogyan érvényesül az emberi történelemben. A próféta olyan korban élt, amikor a választott nép elfordult Istenétől. Izrael népe a káldeusok uralma alá került. Ahogyan korábban, most is úgy értelmezték az idegen népek elnyomását, mint Isten jogos büntetését. Isten egy idegen nép meghatározott idejű uralmával büntette a nép hűtlenségét. Ugyanakkor a próféta kénytelen látni a káldeusoknak a népek jogait s minden igazságot megtipró kíméletlen hatalmát is, amivel ők — mint a büntetés eszközei — messze túllépték az üdvösség tervében nekik szánt szerepet. Mindez felfoghatatlan a próféta előtt, ezért Istenhez kiált őszintén kitörő, szinte vádló kérdésében: Meddig kell még kiáltanom, Uram, miért nem hallgatsz meg? Kiáltok hozzád az erőszak miatt, de nem segítesz! Miért kell látnom a romlottságot, és néznem a nyomorúságot? Erőszak és önkény van a szemem előtt. Folyik a per, és viszály támad.
Habakuk nem az ellen szól, hogy Isten egy idegen nép uralmával bünteti a választott népet. Az ellen emeli fel a szavát, hogy a büntetés aránytalanul sok, és ezért Isten igazságossága ugyanúgy homályba vész előtte, mintha a büntetés teljesen elmaradna. Habakuk bátor és őszinte kérdésével olyan mélységekbe ereszkedik le, ahol az aktuális történelmi helyzet már csak kontúrokban érezteti hatását, és ahol az egyetemes igazságkeresés titokzatos módon találkozik a személyes hit, az Istenbe vetett bizalom és ráhagyatkozás kérdésével. Már nem a káldeusok féktelen uralmára, de nem is a választott nép szenvedésére kérdez rá a próféta, hanem egy valóban egyetemes kérdés-re: Miért és meddig tűri Isten a gonoszok és igazak sorsában megmutatkozó méltánytalan különbséget? Mikor állítja helyre a történelemben az isteni igazságosság megsértett rendjét? Szemed tiszta, nem nézheti a rosszat, nem tudod elnézni az elnyomást. Miért nézed hát el a hűtlenséget, miért hallgatsz, amikor a bűnös tönkreteszi a nála igazabbat?
A sokszor kétséget és bizonytalanságot szülő csend Isten határozott válaszának kezdete. Ő ugyanis sokszor nem a jelenben, egy emberi mércére alapozott igazságszolgáltatásban akarja megadni a választ. A csend értünk van, azon kísértés ellen, hogy idő előtt magunkra öltsük Isten szerepét, és az ő nevében viszonozzuk a gonoszság által minket ért sérelmeket.
Vajon mennyire tudunk örülni ennek a csendnek? Mennyire érezzük meg benne Isten válaszát, mellyel fel akar készíteni minket, hogy meghalljuk az ő üzenetét? Bizonyára mindnyájan jártunk már úgy, hogy azt gondoltuk: Isten válasz nélkül hagy bennünket. Ilyenkor talán azt hittük, hogy ez az ő figyelmetlenségének és szeretetlenségének vagy éppen a mi hitetlenségünknek a jele. Azért hallgat, mert rosszul kérdezünk és kérünk. Ha jól kérdeznénk, azonnal válaszolna — halljuk sokszor a kegyes biztatást. Isten csendje mégsem jelent szeretetlen hallgatást, hanem már a választ is magában rejti, ahol indulatainkat, önös érdekeinket elhagyva erőtlenekké és kicsikké válhatunk, hogy Isten szava minél erősebb és nagyobb legyen.
Isten csendje azonban csak a kezdet, hogy őrhelyünkre álljunk, hogy várjuk, mit szól hozzánk az Úr. Habakuk is ezt tette, hogy Isten kérésének engedelmeskedve, népének biztatására táblára véste Isten válaszát, mely az ígéretben való hűséges és kitartó hitre szólít fel: Az elbizakodott ember nem őszinte lelkű, de az igaz ember a hite által él.
Milyen választ rejt Habakuk és a nép számára a hitben való élet? Olyan választ, melyben az ember Isten közelében maradhat a hűség és a bizalom által. Így válik Isten válasza egyszerre nagyon konkréttá és ugyanakkor emberi értelmet meghaladóvá: Tedd meg azt, ami tőled telhető, bízzál Istenedben, és élni fogsz! Nem fog erőt venni rajtad a kétségbeesés!
Keresztény hitünk szerint ennek a táblának az üzenete egy másik tábla üzenetében teljesedett be: A Názáreti Jézus, a zsidók királya. Azóta a hit egész életünket átható elfogadása annak, hogy az Atya Jézus Krisztusban a legnagyobb kérdésünkre választ adott. Igazzá tett bennünket, hogy ezt elfogadva és ennek részesévé válva életünk legyen.
Egyszer egy reggelen Stockholm egyik metróállomásán a következő falfirkát lehetett olvasni: Jézus a válasz. Másnap ugyanott egy következő mondat is megjelent a falon: Miért, mi volt a kérdés? A választ Isten valóban megadta, de az mindaddig homályosnak, érthetetlennek vagy akár tolakodónak is tűnhet, ameddig meg nem tanulunk helyesen kérdezni rá, hogy aztán minden egyéb kérdésünket ennek a válasznak a közelségében tegyük fel. Tanuljunk meg újra kérdezni, lényegre törő kérdéseinkkel szeretni önmagunkat és embertársainkat. Ami pedig erőnket meghaladja, azzal várni, bízva abban, hogy egyszer a Feltámadott titokzatos közösségében megkapjuk rá a választ.
Joób Máté”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/