Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. szeptember 24. 0:23
Tárgy: Ám 5,21-24. - Bővizű törvény - Szentháromság u. 16.

Kedves ’Ki Nem Állott Ünneplők’, ’Áradó Igazságra Várók’!

Magam ugyan a piliscsabai családos hétvégén fogok prédikálni vasárnap, de úgy látom, hogy az ottani témához sem feltétlen rossz a kiírt alapige, csak természetesen majd más irányba kell kifejteni és aktualizálni. Mindenesetre ennek okán tanárúrkéreménkészültem az ágendabeli textusból, így összegyűjtött anyagomat megosztom veletek:

Vázlatkísérlet:
Bővizű törvény
Ünnepgyűlölet
Orrfacsaró békeáldozat
Lármás lantpengés
Patakzó igazság
A vázlathoz:
A törvény bőséges vizeihez vezet el Ámósz próféciája. Múlt héten nem volt kiskapu, kizárólag az ítélet szólalt meg. Most már (vagy inkább még? hiszen pár verssel vissza ugrottunk) legalább egy követelés is szerepel, nem csak a kérlelhetetlen ítélet. Ez már azért legalább a reményét felveti, hogy van valami remény. ;‑) Hogy esetleg teljesíthetjük Isten akaratát legalább, ha már ki nem állhatja istentiszteleteinket…
Ünnepgyűlölet
Igencsak fura, hogy miközben ünnepeinken istentiszteleteket tartva igyekszünk azon, hogy jelen legyen közöttünk az Úr, Ő maga rendelte a pihenőnapot, hogy szent összegyülekezésünk legyen, mégis azt mondja:  Hát talán menjünk haza, maradjunk otthon, és többet ne jöjjünk istentiszteletre?!?
Orrfacsaró békeáldozat
Ha már az istentisztelet nem tetszik, hát legalább valamiképpen tegyünk annak érdekében, hogy helyreálljon a békesség! Kézenfekvő, hogy áldozatot kell bemutatni. Isten maga rendelte el a zsidóknak, és a keresztyének lelki áldozatait is Jézustól kaptuk. Mégis azt mondja:  Hát már arra sincs tekintettel, amit maga rendelt el számunkra?!? Hát már bűnbánatot sem tanúsíthatunk, penitenciát sem gyakorolhatunk?!?
Lármás lantpengés
Ha már az engesztelésre nem tekint, zengjünk Neki! Hiszen Ő parancsolta meg, hogy hálaadással vonuljunk eléje! Kézenfekvő hát, hogy előkapjuk hangszereinket és hangszálainkat, hogy muzsikával kedveskedjünk Neki. Mégis azt mondja:  Hát már minden igyekezetünket csupán egércincogásnak hallja? Némuljunk meg talán?
Patakzó igazság
Igen, ilyen reménytelenné válik életünk, amikor elhagyjuk az igaz utat, amikor megszegjük a törvényt — azaz nem követjük parancsait. Hadoválunk hitről, szeretetről, de erre még csak nem is bagózik, ha nem törődtünk a törvény igazságával. Nem lehet tetszeni Neki mechanikus cselekedetekkel. Nem lehet mágiává zülleszteni az ünnepet-istentiszteletet, áldozatot, dicsőítést. Nem csoda, hogy orrát, szemét, fülét befogja előttünk! Előbb folyjon patakokban — na, nem a könny, hanem — az igazság! Áradjon a törvény! Áradjon először is belénk, járja át zsigereinket. Aztán áradjon tovább, mint a tavaszi Duna, hogy másokat is megnedvesítsen, másokat is magával sodorjon. Ez a legfontosabb. Ezek hiányában semmi nem ér semmit…
Kommentárok:

A héten ítélt a bíróság másodfokon  ügyében. Az énekesnő az utolsó szó jogán arra hivatkozott, hogy hibásnak érzi magát, de bűnösnek nem, és hogy szeretettel meg lehetett volna oldani. Hányszor és hányszor halljuk ezt a szlogent egyházunkban is! Amikor a törvénytelenséget csupán hibának, de nem véteknek nevezzük, és amikor a szeretettel akarjuk elleplezni gaztetteinket. Csakhogy a csaló akkor is csaló, hogyha egy milliomos popsztárról van szó! A bűn akkor is bűn, ha valaki a szeretetbe burkolózna!
Aki eldugaszolja a törvényt és az igazságot, annak nincs mentsége. A szeretet nem arra való, hogy saját magunkat mentegessük vele, hanem arra, hogy a másikon segítsünk általa! Az idős Péter nem így értette, hogy  A szeretet ugyanis nem a saját bűneink takargatására való, hanem arra, hogy mi takarjuk el vele a mások bűnét! Mérhetetlen különbség! Nem a másiktól kell szeretetet követelnem-kicsikarnom, hogy én ne menjek tetteim megérdemelt büntetéseként börtönbe, stb., hanem nekem kell a másik fel megbocsátó szeretettel fordulnom!
Éppen fordított az irány! Ugyanígy van ez az ünnepi istentiszteletekkel, az áldozatokkal, a szent énekekkel is — nem ezek keltik Isten jótetszését, nem ezek generálják a közösséget Urunkkal, nem ezek állítják helyre az igazságot és törvényességet, hanem éppen a belénk és belőlünk áradó törvény és igazság visz minket arra, hogy énekkel dicsérjük Őt, hogy ünnepet üljünk Neki, hogy kedvében járó áldozatot mutathassunk be Előtte… Arra a bizonyos lóra, kérem szépen, pont fordítva kell ülni, mint ma divatos!

:
„Ám 5,21-27.
A próféták gyakorta felemelik szavukat a külsőleges, lélektelen istentiszteletek, szertartások ellen, amelyekkel teljesen ellentétben áll az ember belső gondolkodásmódja és szociális magatartása, mert elhanyagolja a legalapvetőbb felebaráti kötelességeket (vö.: 1Sám 15,22; Iz 1,10-16; 29,13-14). Ugyanezt a gondolatot látjuk Jézusnál is: Lk 11,41-42; Mt 7,21; Jn 4,21-24.”

:
„Ám 5,21
jóillatú áldozatát.
Ám 5,22
A héber szerint: eledeláldozataitokat.
Ám 5,22
hálaáldozataitokra. Az égő-, eledel- és hálaáldozatokról lásd Móz. III. 1. 2. 3. r.
Ám 5,23
Éneked és zenéd áldozatodnál nem kedves előttem. Szépen mondja sz. Jeromos: A próféta zajnak nevezi a leviták énekét, mert a bűnös szájában a legszebb ének is roszúl hangzik.
Ám 5,24
A ti külső isteniszolgálatotok, melyben a szívnek nincs része, s mely azonfölűl nem is a megszabott módon vitetik véghez, nem kedves előttem; inkább arra legyen gondotok, hogy jót cselekedjetek.”

:
„Ámós. 5,18–27. Az első jaj.
‘Jahve napja’ először itt jelenik meg a prófétai irodalomban, de eredete a hagyományban az egyiptomi szabadulás éjszakájáig nyúlik vissza, mint ahogy a 17. v. is arra emlékeztetett már. A köztudatban e nap Jahve személyes közbeavatkozásának napja lesz, amikor majd megsemmisíti Izráel ellenségeit (vö. Abd 15.). Voltak a közelmúltnak hadi sikerei is (6:13), melyek felfokozták a váradalmakat, ezért óhajtották Jahve napját. A próféta ellenük fordítja reménységüket. Lesz Jahve napja, de romlásukra. Világosságként várják, de sötétség lesz az. Ennek is üdvtörténeti gyökérzete van. A kilencedik csapás szövegében megtalálhatók ugyanezek a fogalmak (20. v., ill. Ex 10:22,23), mikor Egyiptomban sötétség, Izráel lakóhelyein ellenben világosság volt. Most azonban a sötétség őket fogja támadni, úgy, hogy házaik sem nyújtanak védelmet. A 19. v. szemléletes hasonlata ezt is sejtetni engedi. Mert amikor az oroszlántól, majd medvétől űzött ember otthon keres menedéket, s fáradtan a falnak támaszkodik, ott sebzi meg halálos marással a kígyó, mely a pusztai vándorlás hagyományában az engedetlen Izráel pusztítója (Num 21:6). Ide kívánkozik – átlépve egyelőre a 21–23. v.-eket –, a 24. v. magyarázata is. Vitatott ugyanis, hogy az ítélet meghirdetéséről van‑e szó, vagy arról, hogy mi Izráel teendője? Az utóbbi értelmezés a helyénvaló. Tehát csak akkor várhatják Jahve napját reménységgel, ha jog és igazság folyamatosan és másokat éltetően hömpölyög közöttük, mint az állandó vizű patak, s nem apad el, nem szárad ki, mint nyáron az ún. vádik, az üres folyómedrek. A Jahve napjának ragyogó színei (és 20. v.) ugyanis a Péld 4:18-ból kölcsönzöttek, az viszont az ‘igazak ösvényé’-hez kapcsolja ezt az ígéretet. Ámósnál pedig az az igaz, aki eljárásában igazságos.
Ez magyarázza a 21. v. hallatlanul kemény kifejezéseit is: ‘gyűlölöm, megvetem ünnepeiteket…’, ami a prófétai irodalomban is példátlan. Meghökkentő a folytatás is. Összejöveteleiket ‘nem szagolhatja’, tehát nem bírja illatát. Nem tekint különféle áldozataikra, nem kedveli, bármilyen kövérek is, mint amikor valaki az ételtől megcsömörlik. A 21–23. v.-ek kultuszi kifejezései nagyjából egy-egy ünnep lefolyását követik, amelynek során a  (esz-ban csak itt található) zárta az áldozatok sorát, amit azután lakoma követett. Ebből érthető az énekek (tsz) zajongása, összevisszasága, ami úgy hat Jahvéra, mint elhordozhatatlan teher (‘távoztasd el rólam…’). Közben szólt a lant, ez az ősi, fazékalakú testtel ellátott pengetős hangszer. – Hogy miért utasítja el Jahve ilyen határozottan ünnepeiket, nem részletezi, de az előzményekből kétségtelen. A jogosság és igazság hiánya teszi érvénytelenné a kultuszt. A kultusz feletti kritika ettől kezdve végigvonul a prófétai irodalmon (Hós 6:6; Ézs 1:15; Jer 7:1 skv.). Teendőiket viszont a már magyarázott 24. v. szabja meg.
A 25. skv. kérdőmondat, melyben a második v. későbbi bővítés eredménye, amint látni fogjuk. – A 25. v. jellegzetes példa arra, hogy a kultuszi rendelkezésekkel történt visszaélések a hagyomány, ill. az üdvtörténeti múlt újraértékelésére ösztönözték a prófétákat. Ezen a nyomon halad tovább a Jer 7:22 is. Különben a prófétai teológia jellegzetessége, hogy a 40 éves pusztai vándorlásra úgy tekint, hogy az volt a Jahvéval való bensőséges közösség csodálatos ideje (vö. 2:10; Hós 9:10; Jer 2:2), amikor nem volt szükség áldozatokra. Ennek a kultusz-kritikai álláspontnak kialakulását segítette az, hogy a hagyományanyag tanulmányozása közben a próféták rájöttek arra, hogy némely rendelkezések kifejezetten arra az időre szóltak, amikor már az Ígéret földjén lesz a választott nép (vö. Num 15:2 skv.), tehát a pusztában nem voltak érvényben. A körülmetélést is csak utólag hajtották végre a Jós 5:5 szerint.
A 26. v.-ben tisztázandók a különös istennevek. A  tkp. . Míg a  qeréje . A változás mindkét esetben úgy állt elő, hogy a nevek mássalhangzóihoz a  ‘bálvány’ tkp. ‘utálat, förtelem’ magánhangzóit függesztették. Nos, Szakkut és Kéván melléknevei voltak a mezopotámiai Ninurta nevű istennek, melynek a Saturnus volt szimbóluma. Innen ered a csillagistenre szóló utalás. Processziókon ilyen istenképeket hordoztak zászlóként a fejük fölé emelve. Az istenség feje fölött, a rúd végén csillag volt, ahogy ezt a Kétfolyó-völgyéből származó leletek is bizonyítják. (Más úton halad a LXX, amit az Úsz. is idéz az ApCsel 7:43-ban, István vértanú prédikációjában). – De mikor kerülhetett a 25. v. mögé a 26. v., amikor Ámós korában asszír hatással csak közvetve számolhatunk, hiszen közben ott volt még az erős arám birodalom? A 2Kir 17:29 skv. tudósít arról, hogy Samária eleste után az asszírok a Kétfolyó-völgyéből telepítettek új lakosokat az elhurcoltak városaiba. Ezek hozták magukkal különböző isteneiket. Pl. a bábeliek Szukkót-Benót nevűt (a konszonánsok azonosak a Szakkút-éval). Az asszír eredetű csillagkultusz innen terjedhetett el később még Júdában is. Feltűnő továbbá, hogy Jeremiásnál a sorrend ugyanez. A 7:22 tagadja, hogy áldozatok felől rendelkezett volna Jahve a pusztában, majd a 8:1 skv.-ben a csillagimádás kritikája található. Ezért valószínű, hogy a 26. v. Jeremiás korában, Júdában került Ámós könyvébe e helyre.
Lesz majd egy másfajta processzió: száműzetés Damaszkuszon túlra. Közelebbi meghatározás nincs. Döntő a teológiai mondanivaló, azaz, hogy Jahve maga adja ki a száműzetési parancsot. Az asszírokat, akik végrehajtják, csak sejtetni engedi a próféta.
Meghúzva a vonalakat az Úsz-ig, kétségtelen, hogy a keresztyén gyülekezet is világosságnak, ragyogásnak véli azt a napot, melyet Krisztus visszajövetelének nevez. Az ígéretek szerint kétségtelenül így igaz, de azt sem szabad elfelejtenünk, amit Jézus, példázataiban, a hűtlenek sorsáról mond, hogy kettévágatás, a külső sötétségre való vettetés, sírás és fogcsikorgatás lesz a részük (Lk 12:46; Mt 25:30).”

:
„2. A VALLÁSOS KÉPMUTATÁS VÁDJA (5:21-22)
Isten lángoló haragjának célpontja elsősorban Izráel vallásos képmutatása volt. Az Úr gyűlölte, megvetette (az ismétlés az erős és szenvedélyes érzelmet jelzi) vallási a három zarándokünnepet — a kovásztalan kenyér ünnepét, az aratási ünnepet (hetek ünnepe) és a betakarítás ünnepét (sátoros ünnep) —, melyeket évenként megtartottak a szentélynél (2Móz 23:14-17; 34:18-24; 3Móz 23; 5Móz 16:1-17). Az bemutatott áldozatokat (szó szerint: ‘nem bírta a szagukat’). Szakadatlanul hozták neki az (3Móz 1) és az (3Móz 2), de ő fogadta el ezeket törvényes áldozatnak. Noha hoztak neki való nem vett tudomást róluk. Vallási rendszerük minden részét utálta (lásd az Ám 4:4-5 magyarázatát).
3. FELHÍVÁS EGYÉNI MEGTÉRÉSRE (5:23-24)
A 23-24. versben a ‘távozzatok’ és az ‘áradjon’ igék héber megfelelői egyes számban állnak, míg a 21-22. versben az izráeliekre vonatkozó igék többes számúak. Ez annak a jele, hogy a nemzeti vád (21-22. v.) helyét az egyéneknek szóló felhívás (23-24. v.) foglalta el.
Isten felszólította az egyéneket, hogy távolítsák el dicsérő és terhes zaját. az énekeiket kísérő Miután befogta az orrát (amint a 21b versnél megjegyeztük, a ‘ki nem állhatom’ kifejezés azt jelenti, hogy ‘nem bírom a szagát’), a fülét is bedugta.
Isten a szertartások és az előadások helyett a és az iránti hajthatatlan elkötelezettséget akart látni (lásd a 7. v. magyarázatát). A szegények jogaival való szenvedélyes törődésre vágyott, mely úgy az örökké folyó víz,… amely nem szárad ki. Isten olyan mindennapi életet akart látni, amelyből árad a becsület és a jóság. Csak a belső igazságnak ez a külső bizonyítéka adja meg az izráelieknek azt a lehetőséget, hogy túléljék az Úr napját (vö. 6., 14-15. v.).”

:
„Az Úr megvetette külsődleges istentiszteletüket; ünnepnapjaik és különféle felajánlásaik nem voltak kedvesek a szemében. Mindez a tisztelet üres tettetése volt, és minden énekük gyűlöletes volt számára.
De ez a tőle való eltávolodás nem volt új a történelmükben. Mindig keménynyakú nép voltak. A pusztában nem kellett véres‑ és ételáldozatokat vinniük. Most pedig majd hordozzák Szikkútot és Kijjunt (vagyis királyotok sátorát, képeitek állványát és isteneitek csillagát). Ezután következik az ítélet kimondása: ‘Damaszkuszon túlra száműzlek titeket, azt mondja az Úr, akinek neve Seregeknek Istene.’ ”

:
„Ez a szakasz két részletre bontható (21-24, és 25-27. versek); a közös szál a szentség témája (22,25. v.).  Ez a kemény nyelvezet elsősorban nem az izraelita kultusz leplezetlen visszautasítását jelenti. A próféta a ‘dialektikus tagadásként’ ismert nyelvi szerkezetet alkalmazza, mely egy szempontból (helyi istentisztelet) erősen ellenzi, hogy mások is hangsúlyosak legyenek (‘törjön elő az igazság’ 24. v.); vö. Óz 6,6. Izrael imádata örömtelen Jahvénak, mert népe ezt a szövetség követelményeinek a helyettesítésére ajánlja fel.  Ezek a versek későbbi hozzácsatolások, az Ámosz utáni idők kultikus gyakorlataira utalnak.  Utalás arra, hogy Izrael a szükség idején nem ajánlotta helyettesítésként a szent cselekményeket, vö. Jer 7,22. 26.  Feltehetőleg egy istenség neve lehetett, melynek írása eltorzult a magánhangzók megváltozásával (ld. a 8,14 kommentárját). Ez a Szaturnusz bolygó akkád nevéből származó egyszerűsítés (az akkád  = ‘állapot’, ‘összetétel’). Több kommentátor is az ebben a versben szereplő  héber kifejezést Isten egy másik neveként értelmezi (‘Szakkut’); de ez több problémát is felvet.  Damaszkuszon túlra: Azaz Asszíriába, vagy Asszíria Damaszkusz É‑i területein lévő provinciáiba.”

:
„JAHVE NAPJA
Ámósz 5,18—27.
Ebben az igeszakaszban jelenik meg először Jahve, azaz az Úr (végső) napja. Az is látható azonban, hogy a fogalom és a váradalom már ismert volt korábban is. Úgy remélték, hogy — az egyiptomi szabadításhoz hasonlóan —, Isten elpusztítja Izráel ellenségeit, őket pedig fénylő ragyogással öleli körül. Vigyázzatok, mert nagyot csalódtok! Az embertelen visszaélések miatt pontosan az ellenkezője következhet be. Veszélyteli sötétséggel lephet meg benneteket az a nap.
Az evangéliumok is gyakorta szólnak a vőlegénynek, a ház urának megérkezéséről. De csak a hű sáfárok, a tevékeny várakozók részesednek Uruk örömében. Másoknak külső sötétség, sírás és fogcsikorgatás lesz a részük.
A türelmetlen, ideges ember okkal, vagy ok nélkül zúdítaná felebarátjára szidalmait. Sokszor meg is teszi. Csínján bánjunk az indulatokkal, mert lehet, hogy nekünk lenne legtöbb elszámolnivalónk. S ha rendbenlévőnek tudjuk is dolgainkat, ne feledjük, hogy az ítélet az Isten háza népén kezdődik el (1Pt 4,17k). Engedjük át nyugodtan ama nap időpontját annak, aki nálunk bölcsebb Ura és meghatározója időknek és alkalmaknak.
Van azonban elkészítve számunkra hetenként egy más jellegű Úr napja, Jézus feltámadásának napja, amikor a gyülekezet együtt magasztalja élő Urát az istentiszteleten. — A próféta most is a lehető legkeményebb szavakkal illeti kora vallásos ünneplését. Miért? S mi következik ebből számunkra? — Az idegen kultuszelemek behatolásán túl (26), a vallásos sürgésforgás szolgált volna az embertárs elleni vétkek elkendőzésére.
A Jak 1,27-ből tudjuk, hogy a helytálló és feddhetetlen istentisztelet a szeretetszolgálatban folytatódik.
Képletesen szólva: óráinkat rendszeresebben kell igazítanunk a pontos időhöz. Erre adatott az istentisztelet, s a gyakorolt kegyesség. S akkor nem lesz végzetes eltérés a mi időnk és ama nap között akkor sem, ha váratlanul érkezik meg.”

:
„Hamis istentisztelet
5,21-27

(22)	Ha égőáldozatot mutattok be nekem,
vagy ételáldozatot, nem gyönyörködöm benne.^2
Rá se tekintek a békeáldozatra,
melyet hizlalt állatokból mutattok be!^3
(23)	Hagyjátok abba lármás éneklésteket,
lantpengetésteket hallani se akarom!^4
(24)	Áradjon, mint a víz, a törvény,
és az igazság, mint a bővízű patak!
(25)	Véresáldozatot és ételáldozatot
hoztatok‑e nekem a pusztában
negyven éven át, Izráel fiai?
(26)	Hordozzátok királyotokat, Szikkútot,
és Kijjúnt, csillagistenetek képmását,
amelyet ti készítettetek!^5
(27)	Fogságba viszlek titeket
Damaszkuszon túlra — mondja az ÚR,
akinek Seregek Istene a neve.
1: = nem szagolhatom; ti. az illatáldozat füstjét. — 2: Az eredetiben a mondat nehézkes: ‘ha égőáldozatot hoztok nekem. . . és ételáldozataitok nem tetszenek nekem’. — 3: Szó szerint: ‘hizlalt borjaitok békeáldozatára rá se nézek’. — 4: Az eredetiben a két ige Sg 2-ben áll, az összefüggés azonban világos. — 5: A 25—26. v. értelmezésének többféle lehetőségéről vö. a magyarázatot.
Áradjon az igazság!
A régi izráeliekbe gyermekkoruktól fogva belenevelték, hogy az ÚR szívesen veszi az ünneplést, jólesik neki a füstölő áldozatok illata, gyönyörködik a különféle értékes áldozatokban, és szívesen hallgatja az ünnepi istentiszteletek muzsikáját és énekét. Régi időktől fogva ismertek voltak az istentiszteleti törvények, amelyek pontosan előírták az áldozatok bemutatásának rendjét. Ezt tanították Izráelben. Sőt, bizonyos, hogy ünnepi alkalmakon a papok hirdették is, hogy mindaz, ami az istentiszteleten történik, kedves az ÚRnak. Amit Ámósz tesz, az több, mint paródiája ennek a tanításnak és papi szónoklatnak. Az ÚR ‘véleményét’ mondja el Izráel istentiszteleteiről. Ennek a próféciának, amely egyben a legélesebb hangú próféciája Ámósznak, nyelvi érdekessége, hogy a mindennapi életből vett, de időközben ünnepivé, liturgikussá vált kifejezéseken újra érződik eredeti profán hangjuk.
Az ÚR nem szereti, hanem gyűlöli az ünnepeket, nem fogadja kedvesen, sőt ki nem állhatja azokat. Rá se néz az áldozatokra, nemhogy még gyönyörködnék bennük, bármilyen értékesek legyenek is azok. Az istentiszteleten hangzó zene és ének csak zűrzavaros lárma, amelyet hallani se akar. Félreérti, aki azt gondolja, hogy a próféta a liturgikus rend hibáit, az előírások megszegését teszi szóvá, vagy valamelyik más vallás kultuszával való összekeveredést kárhoztat. Szavaiból kitűnik, hogy ő a teljesen szabályos, az előírásoknak pontosan megfelelő istentiszteleten okoz botrányt profán hangú prédikációjával. Ez pedig csak azt jelentheti, hogy az ÚR nem liturgiát, istentiszteletet akar, hanem valami mást.
Ez a más pedig a ‘törvény’ és az ‘igazság’. Ezzel kapcsolódik a prófécia a megelőző szakaszhoz (5,10—20). Izráel életében nem érvényesül a törvény és az igazság. Ezekkel a szavakkal a próféta itt az emberi cselekvésre utal, és nem filozófiai, vagy teológiai kategóriákra. Az a baj, hogy Izráelben a törvénytelenség és az igazságtalanság uralkodik. Ezt pedig nem lehet azzal hallatlanná tenni, hogy az istentiszteletek rendben folynak. Ámósz, kortársainak és minden idők kegyeseinek megbotránkozására, a társadalmi problémák megoldását előbbrevalónak tartja, mint a kultuszt, a liturgikus istentiszteletet. A jog és igazság érvényesítését nem lehet semmiféle ‘istentisztelet’-tel helyettesíteni. Amilyen gúnyos, megbotránkoztatóan profán hangon szól az istentiszteletről, olyan szép, a keleti ember számára nagyon is kedves képpel beszél a törvényről és igazságról: áradó, üdítő és életet adó vízhez, bővízű patakhoz hasonlítja. Ahol megszűnik az elnyomás, a kizsákmányolás, a hatalommal való visszaélés, a szegénység, ott kivirul az élet.
A régi istentisztelet
 A most következő nehéz szakasz magyarázatára az egyik lehetőség az, hogy ezt a mondatot önálló, de az előzőhöz kapcsolt próféciának értjük. Amósz még egyszer, más szempontból, visszatér az istentisztelet kérdéséhez. Izráel őseinek pusztai vándorlására emlékeztet. Arra, hogy akkor is volt istentisztelet, de vajon be lehetett‑e mutatni minden áldozatot pontosan, a törvény előírásainak megfelelően? Nem kellett‑e ott megalkudni a körülményekkel? Negyven éven át nem lehetett naponta bakokat és bikákat levágni, finomlisztből készített lángosokat és kenyereket az ÚR színe elé vinni, vagy a szent sátorban álló asztalra kirakni. A pusztai életet ismerő pásztorember, Amósz, ezt józanul végig tudta gondolni.
Mindez nem azt jelentette, hogy egyáltalán nem volt istentisztelet a pusztában. Csak azt, hogy az istentiszteleti előírások nem mindennél fontosabbak, sorrendben nem feltétlenül a legelsők. A negyven éves pusztai vándorlásról szóló ősi hagyomány első sorban az ÚR gondviselő szeretetét és a közösségi élet Isten akarata szerinti rendjének megtartását helyezi. Ez az értelme ennek a mondatnak, amely nem általános, elvi kijelentés a kultusz szükségtelenségéről azzal az indoklással, hogy a pusztai vándorlás idején Izráelnek nem is volt kultusza.
Fogságba viszlek titeket
 Lehetséges, hogy a most következő két vers megint egy önálló prófécia, amelyet a megelőzőkhöz az fűz, hogy itt is kultuszról van szó. Mivel Ámósznál nem találunk másutt utalást arra, hogy Izráelben bálványimádás lett volna abban az időben, sokan úgy találják értelmét ennek a próféciának, hogy az ÚR eljövendő ítéletére vonatkozik: Izráelnek az lesz a büntetése, hogy fogságba kerül, és ott kénytelen lesz a mezopotámiai kultuszi felvonulásokon résztvenni. Szikkut és Kijjun két asszír-babilóniai csillagistennév, amelyet szándékosan elváltoztattak. Az eredeti nevek : Szakkut és Kéván, a Szaturnusz bolygó két megjelenési formájának elnevezése. A változtatás az, hogy az eredeti nevek mássalhangzóit (, ill. vagy ) az ‘utálatos bálvány’ (héberül ) magánhangzóival látták el. Aki idegen országba került az ókorban, az más istenek tiszteletére kényszerült (vö. 1Sám 26,19). Izráel számára ez minden szenvedésnél nagyobb büntetést jelentett. Súlyosbítja ezt a kijelentést az a prófétai megjegyzés is, amely arra utal, hogy a bálványok emberi kéz munkái.
A második mondat világosabban mondja ki a büntetést. A ‘Damaszkuszon túlra’, ennek megfelelően, itt valószínűleg már Asszíriára utal. Lehet, hogy ez a prófécia már olyan időből való, amikor kezdett világossá válni, hogy a keleten rivalizáló nagyhatalmak közül Assur kerül ki győztesen. Mindenesetre azoknak a próféciáknak a sorába tartozik, amelyek előre jelzik a sötét jövőt. Ami Izráelre vár, azt maga az ÚR hozza el. Nem azt mondja, hogy majd jön az ellenség és fogságba visz, bár van ilyen próféciája is (pl. 4,2—3), hanem az ÚR kijelentéseként: Fogságba viszlek titeket. És itt megint azt kell meggondolnunk, hogy ezt egy olyan korban jelenti ki, amikor Izráel nagyon gazdag, hatalma is van, amikor a legnagyobb rendben folynak az istentiszteletek. A külső jelek, az élet tapasztalatai megcsalhatják Isten népét: nem biztos, hogy jóléte és fényes élete az ÚR tetszésének a jele.

Írásmagyarázók keresztje. Így nevezik a teológiában azokat a bibliai helyeket, amelyeket nagyon nehéz megérteni és magyarázni, mert több lehetőség adódik az értelmezésre, és mert már nagyon sokan próbálták az ‘igazi’ értelmet megtalálni, de minden kétséget kizáróan senkinek se sikerült. Ilyen hely az előbb tárgyalt három vers: 5,25—27. Itt is sokféle megoldással kísérleteztek már, de teljes, mindenben meggyőző értelmezést máig se találtak.
Ha pl. a 26. vers első igéjét múlt idejűnek vesszük, akkor a 25. vers folytatását olvashatjuk ki belőle, ilyesféleképpen: Véresáldozatokat stb.‑t mutattatok be nekem a pusztában? Nem, hanem pogány bálványokat hordoztatok magatokkal. Csakhogy itt olyan istenségek neveit találjuk, amelynek Egyiptomhoz, és a pusztai vándorláshoz semmi köze nem volt.
Egy másik lehetséges megoldás az új magyar bibliafordítás, amely ezt mondja: úgy mutattatok be nekem a pusztában áldozatot, hogy közben azért pogány bálványszobrokat is hordoztatok? A megelőzőkkel összefüggésben ez azt jelentené, hogy Ámósz nemcsak a társadalmi igazságtalanságot rója fel kortársainak, hanem a vallási szünkretizmust is, azt, hogy csak a kultuszi előírások pontos megtartására ügyelnek, és amellett természetesnek veszik, hogy ebbe a kultuszba belevonják az említett csillagistenségeket. Ennek az értelmezésnek van egy bizonyos valószínűsége, mert elképzelhető, hogy Palesztinában mezopotámiai vallási hatás is jelentkezett, csak ennek éppen a Kr. e. 8. századból semmi bizonyítékát nem ismerjük.
Ezt a három verset az Újszövetség is idézi István diakónus ún. védőbeszédében (ApCsel 7,42—43), amely visszatekint a régi Izráelre. Ez az ‘idézet’ részben a LXX, részben más szöveg, vagy talán emlékezetből mondott prófétai ige recitálása, eltér az eredeti héber szövegtől, át is értelmezi azt: ‘Az Isten pedig elfordult és kiszolgáltatta őket, hogy imádják az ég seregét, ahogyan meg van írva a próféták könyvében: Véres- és égőáldozatot hoztatok‑e nekem negyven esztendeig a pusztában, Izráel háza? Felvettétek a Molok sátorát és Romfa istenetek csillagát, azokat a képeket, amelyeket készítettetek, hogy imádjátok. Át is telepítlek titeket Babilonon túlra’. Nagyon érdekes volna ezt a szöveget összehasonlítani az eredeti héber szöveggel, de ez itt messze vinne. Annyit azonban megállapíthatunk, hogy itt textusunknak első keresztyén értelmezésével van dolgunk. István és az Újszövetség gyülekezete úgy érti az idézett textust, hogy azoknak a zsidóknak, akik István életére törnek, már ősei is bálványimádók voltak, amint Ámósz, ugyancsak régi hagyományra hivatkozva, mondta. Ezért Isten is elfordult tőlük, és kiszolgáltatta őket a bálványimádás bűnének.
Az adott keretek nem engedik meg, hogy a többi megoldási kísérlettel foglalkozzunk és apró részletekbe belemenjünk. Az irodalomban megnevezett kommentárok, valamint az ezzel a szakasszal foglalkozó tanulmányok részletes felvilágosítást adnak azok számára, akiknek kedvük és idejük van foglalkozni ezzel a problémával. Az írásmagyarázó nem tehet mást, mint a sokféle vélemény és megoldási kísérlet közül azt fogadja el, amelyik meggyőződése szerint a legjobban megfelel az adott eredeti szövegnek. Nyelvtani szempontból a legegyszerűbb a 26. v. első igéjét jövő idejűnek venni. Ez azonban azt jelenti, hogy a 26-27. a megelőzőtől elválik, külön prófécia, azzal az értelemmel, amit a szövegfordításban fentebb találunk.
A kultusz ellensége?
Ámósznak a kultusszal kapcsolatos keményhangú próféciái (4,4-5; 5,21-27) adtak alapot arra a véleményre, amely bizonyos körökben még mindig tartja magát, hogy ti. a próféták minden kultuszt elleneztek, ők a ‘kultusz nélküli vallás’ hívei voltak. Ezt a véleményt erősítette 5,25 olyan értelmezése, hogy Ámósz szerint a pusztában semmiféle áldozatbemutatás nem volt, és ez volt az ideális korszak. Ezt még erősíteni látszik az, hogy későbbi próféták csakugyan úgy hivatkoznak a pusztai vándorlás idejére, mint Izráel történetének legszebb, legtisztább korára (Hós 2,16-17; Jer 2,2). A későbbi kijelentések, a pusztai vándorlás korára hivatkozások azonban egészen más jellegűek, egyáltalán nincs kultuszi vonatkozásuk.
Ámósz azonban kétségtelenül támadja a kultuszt. Az egyik próféciában gúnyos hangon szól róla, a másikban meg gyűlöltnek utálatosnak nevezi, olyannak, amit az ÚR csak zűrzavaros lármának tart és nem tud elviselni. Azonban erről is azt kell mondanunk, amit Ámósz állítólagos civilizációellenességével kapcsolatban megállapítottunk : itt se általános, elvi kijelentéseket találunk, ezek is aktuális prédikációk, amelyek a korabeli istentiszteleti gyakorlatot támadják. Nem a kultuszról mint olyanról beszél, hanem a Kr. e. 8. századi izráeli istentiszteletet bírálja. Nem elvi ellensége mindenféle kultusznak, hanem gyakorlati, tényleges ellensége annak, amit gazdag kortársai, Izráel előkelői, vezetői, a hatalmon levők Bételben, Gilgálban, vagy akár talán Samáriában kegyességüket mutatva ünnepeiken végbevisznek. Azt látja, hogy ezek az emberek, ahelyett, hogy az égető társadalmi kérdéseket megoldanák, vagy legalábbis megpróbálnák megoldani, az istentiszteletekkel törődnek.
Ámósz ennek a magatartásnak, életformának az ellensége, nem pedig a kultusznak. Mai egyházi nyelvre lefordítva azt kell mondanunk, hogy ezeknek a textusoknak alapján nem a ‘lélektelen liturgia’ ellen kell prédikálni, hanem az ellen a felfogás és gyakorlat ellen, amely szerint az egyház egyetlen dolga az, hogy az istentisztelet és a kegyes élet rendben follyék, a világ kérdéseivel, társadalmi problémákkal, szegénységgel, elnyomással, kizsákmányolással, háborús veszéllyel és ilyesmikkel nem kell foglalkoznia.  ”

:
„Szentháromság ünnepe után
16. vasárnap
Gyűlölöm, megvetem ünnepeiteket, ünnepségeiteket ki nem állhatom! Ha égőáldozatot mutattok be nekem, vagy ételáldozatot, nem gyönyörködöm bennük. Rá se tekintek a békeáldozatra, melyet hizlalt állatokból mutattok be! Távozzatok előlem hangos éneklésetekkel, hallani sem akarom lantpengetéseteket! Áradjon a törvény, mint a víz, és az igazság, mint a bővizű patak. (Ám 5,21-24)
DÖBBENET
‘Mint derült égből a villámcsapás…’ — hallhatjuk ezt a közhelynek számító hasonlatot, és sokszor valóban meglepődünk életen és halálon, szokáson és újdonságon, stíluson és faragatlan beszóláson. Most sokan nem csak meglepődnek, hanem a döbbenet néma szavaival kergetőznek szívükben. Ámósz próféta szavai elég bántó módon szólhatnak hozzánk. Emberi szándékunk és akaratunk, amely arra irányul, hogy Isten felé hálaadással, dicséretekkel és emberi áldozatokkal forduljunk, megköszönve azt a jót és fenségeset, amit tőle kaptunk, most döbbent csendben zsugorodik össze a leleplező próféciától. Gondolhatnánk, az istentisztelet igazán Istennek tetsző alkalom, ennél jobbat nem is tudnánk adni, ennél csodálatosabb alkalma nem lehet Isten és ember közösségének. Ha a templomban vagyunk, és két kezünket összetéve imádkozunk, hangunkat kieresztve énekelünk, akkor a Mindenható is elégedett lehet velünk. Bár tudjuk és ismerjük a vádaskodó hangokat, amelyek általánosítva hirdetik a templomkerülés okát: minek járjak oda, ha csupa házasságtörő, csaló, gazember, újgazdag alakoskodó található meg a padokban. Nem használ semmit az egy óra ücsörgés, az embert nem lehet csak úgy megváltoztatni. Rágalmak, vádak és kétségek szólnak hozzánk, mégis itt vagyunk. Most pedig pont innen is hasonló szidalmak járulnak felénk, vallásos kegyességünket, ünnepi szokásainkat kell mérlegre tenni, még akkor is, ha tudjuk, ma már nem bárány és galambáldozatokkal fordulunk Isten felé.
Ha az ember Isten felé fordul, akkor ünnepet él meg életében. Felemeli szívét a tiszta és szent dicsőségbe, békességet keres háborgó lelkének, imában foglalja mindazt össze, amivel csordultig van a szíve. Milyen ünnepet ülünk ma? Hogyan éljük át az ünnep, istentisztelet gyönyörűségét? Hangozhatnak felénk ezek a kérdések.
Az ünnep szó etimológiai magyarázata talán közelebb visz bennünket a lényeghez. A régi és a nap szó összetételéből alakult ki az ünnep. Az szógyök pedig az üdvösséget, a szentet jelöli, tehát eredetileg szent napot, üdvösséges napot jelentett. Az üdvösség napja az ünnep, amikor az ember kiszakad az időből és a térből, megszabadul a sorsnak nevezett meghatározottságból, felemelkedik a profán mindennapok körforgatagából, és átéli azt az isteni szabadságot, amelyben életünk rendjét és ritmusát tapasztalhatjuk meg. Hová lett ez az ünnepi üdvösség, amelyben ez a szabadság köszönt reánk?
A vasárnapi ünnep családok ezrei számára munka és küzdelem, amelyben a mindennapi kenyérért izzadnak, hogy fennmaradjanak abban a versenyben, ahol éjjel-nappal körforgásra, munkára kényszerülnek. Bomlasztva egy család, egy gyülekezet és egy nemzet közösségét, áruházláncok fojtogatják az ünnep szabadságát, hogy a nyugalom üdvösséges napjából az untalan vásárlás napja kerekedjék ki. A vasárnapi ünnep emberek százezrei számára egy újabb kavalkád a hétköznapok után, amikor a semmittevés, a televízió és a fogyasztásdömping egyvelegéből eltűnik a hangulat, az élmény. Életünk tükrében nem rajzolódik ki az a kontúr, amely megadta a ritmust és a rendet. Elmosódik a munka, a játék, a szépség és a boldogság, megmarad a hömpölygő örvény, a kényszerű kétség. Eltűnik, elsorvad a vasárnapi ünnep, elveszti valóságát, hatalmát és békességét az istentisztelet szabadsága.
Ámósz próféta azonban nem egy demagóg üzenetet hirdet a világ ünneptelenségéről, nem másokra mutogat, hanem nagyon komoly önvizsgálatot tart. Hol van az egyházban a hiba? Hol van az ünnepi, liturgikus emberben a képmutatás, az álnokság és a hitványság?
Egy izraelita számára természetes volt, hogy az Úr szívesen veszi az ünneplést, szereti a füstölgő áldozatok illatát, szívesen hallgatja az ünnepi istentiszteletek muzsikáját és énekét. A teremtés az ünneplésben fókuszálódik, ahol az ember nyugalmat és békességet talál az Istennel megélt közösségben. Ezért hangzik döbbenetesen ez a prófétai üzenet, mert pont a megszokott liturgikus, Istenhez forduló cselekedeteket kérdőjelezte meg ironikus, profán képekkel, megszentségtelenítve az ősi hagyományokat. Ámósz kegyetlen élességgel hirdeti az ünnep álnokságát. Kulcsszavai az igazság és a törvény köré gyülekeznek. Ha az emberi hétköznapokban szociális igazságtalanságok és jogi törvénytelenségek uralkodnak, akkor nem lehet tiszta az ünnep, nem lehet szent a liturgia. Prófétai üzenete nagyon élesen tér ki ezekre az ellentétekre. Beszél a nincstelenek jogtalanságáról, amelyet eltűrnek a díszes házakban lakó gazdagok. Az emberi botrányoktól hangos az utca és a templom, mert sanyargatás, megvesztegetés és elnyomás uralkodik az emberek között. Ezek a botrányok megszentségtelenítik a tiszta ünnepet, gátat vetnek az élet ritmusa és rendje elé. Az igazságtalansággal és a törvénytelenséggel szemben egyedül az szabadít meg, ha visszatér az ember eredeti küldetéséhez, és embertársaival igazságban és törvényességben él.
Ámósz nagyon radikálisan értelmezi a vallási fogalmakat evilági területre, a mindennapok forgatagára. Politizál egy közügy érdekében, azzal a tudattal, hogy Isten akarata ez. Prófétai üzenete az ‘itt és most’ aktualitásában jelenik meg. Nem egy fenséges, túlvilági dimenzióban, hanem a hétköznapok pitiáner jellemtelenségében, a hűtlenné vált embertelenségben és a képmutató nagyképűségben szembesít bennünket az istenre-utaltságunkkal. Itt és most aktualizálódik az ámószi prófécia, mert ma is él bennünk az igazságtalanság és a törvénytelenség megannyi példája. Gondolhatunk nagy politikai játszmákra, ahogy embereket semmiznek ki, de gondolhatunk a saját ügyeinkre, ahol szintén található hűtlenség, álnokság és hazugság. Magunkba tekintve olyan könnyen elsiklunk felette, másokban persze rögtön észrevesszük a hiányosságot. Aktualizálódhat a kritika az istentiszteleti kultusz iránt is, mert az aktív részvétel hiánya, a képmutatás és az unalom osztályrészévé vált ünnepeinknek, kiürítve a templompadok sorait. Német karikaturisták kedvenc témája az üres múzeumi templom, a kövérkés szeleburdi prédikátor vagy a fejek felett elbeszélő angyalsereg. Önkritikával és önvizsgálattal kellene felismerni a felelősség, a szolidaritás és az emberszeretet krisztusi parancsát, akkor részesülhetünk az ünnep áldásából, az Istenhez fordulás kegyelméből. Ha valóságosan aktualizáljuk Isten parancsát törvényre és igazságra, megláthatjuk az ‘itt és most’ üzenetében azt a kegyelmet, amely tevékeny szabadságra hív el bennünket. Tapasztaljuk azt a valóságot, hogy miért van szükség éles és radikális hangnemre. Mert Isten jelenvalósága kínosan szembeütköző. Jelen van a gyász nehéz óráiban, a kétségek viszontagságos dilemmáiban, a megváltoztathatatlannak tűnő keresztekben, de jelen van a boldogság és öröm napjaiban is.
Aktualizálhatjuk ezt a prófétai üzenetet Krisztus ígéretére is, mert Jézus azért jött, hogy betöltse a törvényt, és azt jelentette ki önmagáról, hogy . Valóságos krisztusi életformává válhat így ez a két vallási fogalom, amely szituációkban, kapcsolatokban és ars poeticában nyilvánulhat meg. Megismerhető belőle a jézusi mozdulat, amellyel az emberek felé fordul. Mindegy, hogy milyen ember érkezik, tudós vagy naiv, kegyes, kétkedő, nő vagy férfi, gyermek, gazdag, beteg vagy egészséges, boldog, szorongó, korrupt vagy csellengő, drogos, popsztár vagy lelkész, ő mindenkit hív szeretetébe. Megtalálható benne az életet jelentő jézusi szó, amely bocsánatot hirdet, tanít és indít. Megtapasztalhatjuk a jézusi csodát, amely nem keres mindenre magyarázatot, mégis újjáteremt, és elrejti bennünk azt az isteni titkot, amely sok megmagyarázhatatlan és elfogadhatatlan élethelyzetre ad gyógyulást. Ez a krisztusi ígéret aktualizálódhat bennünk is, ha a prófétai ‘áradás’ bennünket is elér. Így juthatunk el a kultusz kritikájától, a sokszor keserű önvizsgálattól, az élet ígéretéig, ahol törvény és igazság adja meg lelkünknek a valódi, tiszta ünnepet. Így juthatunk túl a döbbenet némaságán, egy felszabadult, megkönnyebbült istentiszteletre. Életünk rendje és ritmusa visszatalál eredeti forrására, és ismét idv-napot, üdvösséges napot élhetünk szívünkben. Áradjon reánk Isten áldása, hogy életünkben minden perc és pillanat valódi istentiszteletté váljon, ahol nem utálatos áldozatokkal, hamis énekekkel és álnok gondolatokkal és tettekkel járulunk az ő orcája elé, hanem hittel és irgalommal. Benne bízva válhat egész életünk istentiszteletté.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/