Title: Kedves ’Dicsőséglátók’
Subject: Ézs 6,1-8(-13). - Kinyilatkoztatás és küldetés - Szentháromság u. 5.
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>
Elküldve: 2003. július 19. 02:17
Tárgy: Ézs 6,1-8(-13). - Kinyilatkoztatás és küldetés - Szentháromság u. 5.

Kedves ’Dicsőséglátók’!

Remélem, nem tisztátalan billentyűkkel, hanem parázzsal tisztítottal íródtak az alábbi előkészülést segítő gondolatok, és kívánom-remélem, hogy ne tisztátalan ajakkal, hanem parázzsal tisztítottal szóljunk vasárnap.

Vázlatkísérlet:
Cím1: Kinyilatkoztatás és küldetés
A kinyilatkoztatás titkai
(Tiszta) Küldött kerestetik!
A maradék tér meg

Cím2: A szent és a tisztátalan ajak
A Szent Úr dicsősége
Bűnbánat, vagy önigazolás?
Halló értetlenség
Még a tizedrész is pusztul…

Sokan fantáziálnak, milyen is lehet Isten titkaiba belelátni. Milyen is lenne, ha csak egy pillanatra is megnyílna előttünk az ég? Hatalmas irodalma van az ilyesminek. Az emberek mesemondó fantáziája kimeríthetetlen… Igyekeznek minél részletesebben leírni Istent, különféle hatásokkal jellemzik alakját, megjelenését, stb. A valódi kinyilatkoztatás azonban sosem részletezi Isten ‘alakját’ — nézzük csak meg, mi a válasz arra, amikor pl. Mózes látni akarja Istent! Ellenben a fantáziagyárosok igen okosnak képzelik magukat, vagy legalábbis ilyen színben igyekeznek feltüntetni magukat mások előtt, titkok ismerőinek titulálják magukat, és ezáltal fontosabbnak, többnek, jobbnak másoknál. A valóság azonban épp ellenkező!
Arra tanít az Úr, hogy ne kívánjunk látomást — mert az nem valami fenséges kiváltságot jelent, hanem egészen jelentéktelenné, a lehető legkevesebbé és legapróbbá, a lehető legromlottabbá-bűnösebbé tesz! Aztán pedig megbízást, azaz nagyobb feladatot és felelősséget helyez a vállunkra. Erről a semmivé tevésről vall Ézsaiás is: amikor szembesül a szent, szent, szent Seregek Ura dicsőségével, teljesen összetörik. Mert a helyes önismeret nem magabiztosság, nem magasztosság, nem magamutogatás, hanem semmibe törpülő jelentéktelenség, kárhozatot érdemlő bűnösség, mélységes sötét.
Kinyilatkoztatáskor az Úr nem vállon veregetni akar, hanem szembesíteni. Szembesíteni méltatlanságunkkal. Szembesíteni tisztátalanságunkkal. Szembesíteni szívünk legsötétebb — magunk elől is elzárt — zugaival. A világ persze erre kapásból azzal hárítja el az egésze, hogy ez negatív beállítás, pesszimizmus, destruktív és demoralizáló. Isten mégis azt üzeni: amíg nem látod meg lelked feneketlen kútjának mélyén a mérhetetlen mocskot, addig nem lehet helyes önismereted. Ami pedig még ennél is rosszabb: amíg nem kiáltasz kétségbeesetten Isten segítségéért elveszett voltod miatt, addig nem kapsz oltárról vett parazsat sem, így ajkad meg sem tisztulhat, bűnöd el sem vétethet! Épp ezért, amikor Isten kinyilatkoztatása ‘bűnössé tesz’, az nem valami vészes károgás, hanem az állapot reális felmérése — ki mondaná a halálos, gyógyíthatatlan kórt megállapító orvosra diagnózisa miatt, hogy sötéten látó, feleslegesen fenyegetőző, bajkeverő?

A háromszoros szent — nem szószátyárkodás, vagy nagyzolási mánia, nem csupán háromszorozódás, hanem hatványozottság kifejezése! Isten szentsége olyan mérhetetlen messzeségben van az embertől, hogy kifejezni lehetetlen, legfeljebb halvány nyomát lehet felidézni e ‘minőségi többszörözésben’. Ezért is áll kontrasztban, hogy Ézsaiás úgy érzi, meg kell halnia, hiszen tisztátalanságával nem élheti túl Isten szentségének jelenlétét. (Nem valószínű, hogy szentháromsági okból lenne háromszoros szent…)

Tulajdonképpen Ézsaiás az egyetlen próféta, aki maga jelentkezik a feladatra — ahol egyáltalán részletezetten áll előttünk a próféták elhívása, ott azt látjuk, hogy menekülnek a megbízatás elől…

Ézsaiás látomása egyúttal hitelesíti is szolgálatát. Szükség is volt rá, hiszen ‘tanítása’ mások szemében tiszteletlennek, lázítónak tűnt — pl. tekintsük Uzzijját. Azonban Istentől jövő küldetést teljesített a próféta, bármit is szóltak hozzá — akár hittek, akár nem, akár láttak, akár nem, akár hallottak, akár nem. Ma is kígyót-békát kiáltanak, ha valaki meri a Biblia alapján Isten tiszta Igéjét hirdetni, zavarkeltőnek, békétlennek, személyeskedőnek, széthúzást keltőnek, törvényeskedőnek, képmutatónak, stb. nevezik.

Példát kapunk arra is, hogy Isten maga mondja ki: vannak, akik a ‘legjobb igehirdető-próféta’ szavára sem térnek meg — hallanak, de nem értenek, látnak, de nem térnek meg. Nem véletlenül idézte Jézus is. Mert az igehallgató felelőssége nem kerülhető meg — prédikálhat a legjobb evangélizátor, ez mégsem jelent biztosítékot arra, hogy aki hallja Isten Igéjét, az meg is tér — hiszen ha a Megváltó igehirdetését is el lehetett utasítani, akkor hogy ne lehetne egy ember prédikációját?! Érdemes ezzel kapcsolatban Ordasst idézni: „Uram!
Megértem, a sorrend mindig ez: először az útegyengető, aztán a Király. Először a megtérés, aztán a találkozás. Először a bűnbánat könnye, aztán a bocsánat vigasztalása. Mert a bűnben megkeményedett szívnek nincsen evangéliuma.
Így értem meg azt is, miért nem tud a Bibliájával mit kezdeni sok ember. A Biblia szava nem talál utat a szívébe, mert az út el van torlaszolva.” (Ordass Lajos: Útravaló az év minden napjára, 16. o. [december 11.])

A héten a hírek között beszámoltak arról is, hogy Svájcban veszélyhelyzet állt elő, mert a nagy melegben olvad a gleccser. Ennek következtében kőomlás áll elő, mert a jég alól felszabadulnak azok a törmelékek, amiket a jég faragott le a hegyekből. Egy hajdani hegymászó hullája is felszínre került az olvadás miatt — legalább 50 éves ‘lelet’ ez, amit eddig a jég ‘jóságosan’ eltakart.
Hát nem épp ilyen a bűn is?! Hát nem éppígy lehet leplezni évtizedekig is akár, ott van a jégpáncél alatt ‘hibernált biztonságban’ — mígnem egyszer a felmelegedés kiköpi magából az utálatosságot? Isten szentsége ilyen forró és égető, hogy megolvad a bűnök gleccsertömege. így olvasztotta ki Ézsaiást is a ‘háromszor szent’ kinyilatkoztatása, epifániája. Ezért retten meg. Hiszen ő is a tisztátalan nép tagjai, és így kollektíven ítéletet érdemel. Igaz, hogy eddig a jég leplezte a nép bűneit és fertelmes tisztátalanságát, de most a látomás megolvasztotta az akár több méteres páncélt, és felszínre került a hegymászó teteme. Borzasztó látvány...

Ha nincs az ézsaiási radikális tisztátalanság-érzetünk, és az ebből való megújulás utáni mérhetetlen vágyódás — az egyház egésze és tagjaiban személyenként egyaránt —, akkor az egyháznak lőttek! Ha megmaradunk ilyen langymelegeknek, akkor Jézus kiköp a szájából! (Jel 3,16.) Ézsaiás rájött, hogy népe Uzzijjá uralkodása alatt testileg ugyan élt, de lélekben halott volt — „az a neved, hogy élsz, pedig halott vagy” (Jel 3,1b.) Felelőtlenség volna ezt a diagnózist lepöckölni magunkról.
Vegyük inkább komolyan: a Magyarországi Evangélikus Egyház most, 2003. július 20-án csak névleg él, lelke azonban halott. Könnyedén elbújhat mindenki e meghatározás mögé — hiszen e személytelen megfogalmazás alkalmas arra, hogy Ézsaiás bűnvallásának csak a második felét halljuk meg: „tisztátalan ajkú nép között lakom” (5d.) Azonban az első, amit megvall, saját bűnössége: „Jaj nekem! Elvesztem, mert tisztátalan ajkú vagyok” (5b-c.) Az első lépés a megújulás felé mindig a saját elveszett voltunkból való kiáltás a szabadulás után. Így hát először Te is ezt vedd komolyan: Bűnös lényem csak névleg él, lelkem azonban halott. Eztán jöhet a következő lépés, hogy megvallod a közösség vétkeit is, halott állapotát.
Isten nem késett a válasszal Ézsaiás látomásában. Pedig ő még évszázadokkal azelőtt élt, hogy a Názáreti evangéliumot hirdetett volna. Ám a próféta számára nem okoz problémát pár évszázad — Ézsaiást nem véletlenül nevezik az ÓSZ evangélistájának. Tőle tiszta evangéliumot olvasunk. Ez az evangélium ugyanaz, amit Jézus is hirdetett: „Betelt az idő, és elközelített már az Isten országa: térjetek meg és higgyetek az evangéliumban.” (Mk 1,15.) Figyeljük azonban meg, hogy az evangélium nem általános amnesztiát jelent! Ilyen fölfogással nem születik megújulás az egyházban sem, egyéni életedben sem.
Megújulás akkor születik, ha elismerjük Isten igazságát. Azt az igazságot, amely szerint tisztátalan vagy, és tisztátalan ajkú nép között laksz. Azt az igazságot, hogy ebből a mocskos állapotból semmiféle tisztítószer, a legmodernebb intelligens mosópor sem képes kisuvickolni! Azt az igazságot, amit Ézsaiás a kinyilatkoztatás fényében, a templomot palástjával betöltő szent, szent, szent Seregek Ura jelenlétében egy szempillantás alatt felismert: „Jaj nekem! Elvesztem”! (5b.)
Felismerte, hogy itt bizony nincs semmiféle kibúvó. Itt már megtörtént az ítélet is, a fellebbezés is, most már legfelsőbb fokon hirdették ki az ítéletet, és a bűnös a kivégzőhelyen van. Nincs több remény. Ezt az igazságot az ember persze nem akarja elfogadni, inkább mindig próbálunk kibúvókat találni, kisurranni a réseket, hátsó kapukat lelni, mentességet szerezni, stb. Ha így teszel, akkor menthetetlen vagy. Kiálts inkább Ézsaiással: „Jaj nekem! Elvesztem”! (5b.) Ekkor talán megkönyörül az Úr, és neked is megadatik az izzó parázs.
A romantika hajós regényeire gondolva úgy is mondhatnánk: az üszkös végtagot már sehogyan nem lehet megmenteni, hiába minden kenőcs, különféle fertőtlenítőszerek, kötszerek vagy gyógyszerek. Itt csak az segít, egyedül az mentheti meg az amputálástól a lábad, ha kiégetik a beteg húst. Képletesen ez történik Ézsaiás ajkával is — az oltárról, azaz az Úrtól származó parázs megtisztítja, hogy ezután az igazságot, Isten Igéjét hirdethesse. (Akkor is, ha hallván nem hallanak, stb.)

A betegséget lehet titkolni — de jól tudjuk, hogy ez csak súlyosbítja a kórt, hiszen a felismerés, a kezelés helyett csak egyre fekélyesedik. Lehet persze frappánsnak tűnő sziporkával kibújni a következmények alól, mint a tavalyi EBBE csendesnapon az Evangélikus Élet főszerkesztője tette, arra reagálva, hogy sokan állították, hogy nagy baj van kis egyházunkban: Ha valóban olyan nagy baj lenne, azt ugye mások is észrevennék… Ám már Jeremiás óta tudjuk, hogy attól, hogy az kiáltjuk, békesség, békésség, még nem lesz békesség! És attól, hogy az összes próféta azt kiáltja, hogy békesség, békesség, mégis az — Úrijjá mártíromsága után — egyetlen próféta szava volt igaz: nincs békesség a bűnösnek! Bizonyos szempontból még kiélezettebb a helyzet Míkájehúnál: (1Kir 22.) Gondolhatunk Illésre is, aki tulajdonképpen egyedül volt több száz (450) Baal prófétával szemben (1Kir 18,22.)
Az igazság ugyanis nem a statisztikai adatoktól függ. Nem is attól, hányszor propagálunk valamit — ahogyan a fogyasztóvédelmi felügyelőségtől a héten rádióban mondta valaki: ha sokszor hallanak valamit az ember (az egészséges táplálkozással kapcsolatban beszélt), akkor egy idő után ‘rájönnek’, hogy van benne valami igazság… Beteges tünet azt hinni, hogy valami attól lesz igaz, hogy sokan és sokszor mondták! Az igazság akkor is igazság, ha milliók mondják — de akkor is, ha csak egyetlen egy valaki. A hazugság viszont akkor is hazugság, ha milliárdok mondják — és akkor is, ha egyetlen valaki. Társadalmunk, és az egyház betegségének tünete, hogy ilyen ‘statisztikusan’ gondolkodunk, és létszámhoz kötötten képzeljük el az igazságot.
A betegség tüneteiről kiemelten szólt ifj. Fabiny Tibor Székesfehérvárott. Ebből egyet emelnék csak most ki: beteg a táplálkozásunk és vérkeringésünk: nem élünk az Úr szent vacsorájával. Gondoltál már testvérem arra, hogy az úrvacsorával élésed sűrűsége arányos lelki-hitbeli egészségeddel? Minél ritkábban részesülsz Krisztus testében és vérében, annál betegebb vagy, annál messzebbre sodródsz a tisztátalan ajkúság útján?

Amikor az istentisztelet után kilépsz a templomból, két úton mehetsz haza. Földrajzi értelemben persze a kettő megegyezik — mert eltérés a kettő útvonal között csak lelkedben lesz. Mégis, két különböző világba fogsz megérkezni! Az egyik út a próféta útja, aki Istennel halad hazafelé — az az út, amely először megrettenésen halad át, a Isten hallása és értése, látása és ismerete ugyanis megrettenti lelkedet. A másik út az Istennel való találkozás nélküli út, a hallás de nem értés, a látás de nem ismerés útja. Az előbbi út a bűnbocsánat révén a megváltás, az üdvösség útja, az utóbbi út a megkeményedés révén az ítélet, a kárhozat útja.

Az áldozati oltárról vett parázsból magunk már nem részesülhetünk, ez akkoriban is Ézsaiás egyedi találkozása volt Istennel. Azonban nekünk, az ÚSZ népének nincs okunk irigykedve vágyakozni arra az élményre, amelyben ő kapta elhívását, hiszen mindannyian megtisztulhatunk a Golgotáról oltáráról vett Áldozat révén.

A bűntudat szinte teljesen kiveszett az emberekből. Szinte már állandó jelenség, ami a héten is történt: a bolti sorozatgyilkos nem egyszerűen az ítélet enyhítéséért fellebbez, hanem felmentéséért, és váltig állítja, hogy ő nem bűnös… Helyette inkább feljelenti a rendőröket, és azt állítja, hogy erőszakkal, kényszervallatással vették rá a beismerő vallomásra. Az ilyen beismerő vallomásból hiányzik a bűnbánat — ezért nem is következhet rá a bocsánat. (Amúgy is döbbenetes, hogy mindössze 55 000 Ft-ért képes valaki négy ember megölni…)
Ha nem is ilyen nyilvánvaló példákkal, hanem suba alatt, jól álcázott rejtekből, de ez zajlik az egyházban is: valaki elkövet valamit, de ahelyett, hogy bűnbánatot tartana, csak még jobban megkeményedik, és már nem is azzal érvel, hogy tagadja tettét, hanem egyenesen követendőnek kiáltja ki, glóriát követel magának. Azonban ilyen önigazságba merevedve csak a kárhozatot vonhatjuk magunkra, a kegyelmet nem. A bűnök egyetlen rendezési módja az őszinte, megrettent bűnbánat, mert csak erre ígérte Isten, hogy megbocsátja. Erre viszont határozott ígéretet tett, és Ő nem csap be! Ha meg akarsz szabadulni bűnödtől, vállald Te is az ézsaiási utat!

A következő példát csak erős idegzetűeknek ajánlom, mert ‘kemény bűnvádat’ jelentenek. Elöljáróban csak annyit, hogy már az EBBE alakulásakor is világosan elhangzott: a communio sanctorum lutheri értelem alapján az egyház bűneinek felemlegetése nem külső vádaskodás, hanem participáció, és ezáltal belső bűnvallás, együttszenvedés!
Vegyünk pl. egy 2 éve húzódó vitát! Bizonyára emlékeznek a gyülekezet tagjai is a vitát kavaró mondatra és aztán a kimagyarázkodásokra, ismételt állításra: „a válás nem bűn”. Még mindig nem nyugszik a szerző. Nem volt elég tavaly a Lelkipásztorban csak azért is megismételnie, most még egyszer olvashatjuk, immáron szélesebb körben (mert nem volt elég az elsősorban lelkészekre szorítkozó olvasótábor, és nem tudta elviselni a visszhangtalanságot), sőt, egyenesen azzal a céllal, hogy minél többen beszálljanak a vitába…
Ld. a mostani Evangélikus Élet újramelegített egész oldalas ‘válás-különszámát’: most már nem csak arról van szó, hogy a válás nem bűn, hanem — miközben megtévesztő módon a cikk elején formailag (de nem tartalmilag, mert ott a régi írását erősíti meg eddigre már! „teljes egészében vállalom írásomat” [Frenkl Róbert: A válás dilemmája, Evangélikus Élet, 2003. július 20., 8. oldal.]) beismerő vallomást tesz: „Nem tudtam, hogy a Magyarországi Evangélikus Egyház tanításában a válás ilyen hangsúlyos bűn.” (uo.) — most már egyenesen az egyház tanításának módosítását követeli: „Összefoglalva az a véleményem, hogy egyházunknak a válásról szóló, az Agendában összegezett tanítása revízióra szorul.” (uo.)
Na persze, most végre nyíltan is — valószínűleg akarata ellenére — leleplezte magát a cikkíró: „Maga az őszinte szó, no meg annak felismerése, hogy más is volt hasonló nyomorúságban, mint amivel én küszködöm, sokat segíthet.” (uo.) Valóban, tényleg erről van szó: szerecsenmosdatásról, önmentegetésről. Azonban a bűnbánat nem kerülhető meg, nem helyettesíthető önigazolással. A szent, szent, szent seregek Urával való találkozás csak egyetlen Isten által tolerálható reakciót válthat ki, mégpedig a kétségbeesett felkiáltást: „Jaj nekem! Elvesztem, mert tisztátalan ajkú vagyok és tisztátalan ajkú nép között lakom.” (5b-d.)
Mielőtt megint letörvényeskedőz valaki (ha már az Ige nem győzi meg), azért érdemes elgondolkodnia azon, hogy szintén érintettként miért nem pártolom mégsem a válás nem bűn voltának tévtanítását…

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„Iz 6,1.
Uzija király halálának évét nehéz pontosan meghatározni 742 és 738 közötti időre tehető. — Az Úr mint király jelenik meg a próféta belső, szellemi természetű látomásában. Isten trónja az égben van, de palástjának szegélye betölti a templomot.
Iz 6,2.
Szeráfok: ezek mennyei lények, akik Isten királyi kíséretét alkotják.
Iz 6,3.
Szent: a szó háromszoros megismétlése Isten szentségének végtelenül magas fokát jelzi. Ez a szentség követeli meg, hogy az Isten szolgálatára rendelt ember legyen tiszta minden bűntől (lásd: 5-7. vers). — Dicsősége: ez az isteni fölség és szentség külső megnyilvánulása.
Iz 6,4.
A földrengés és a felhőhöz hasonló füst szokásos kísérő elemei az Isten-megjelenések leírásának.
Iz 6,5.
Tisztátalan ajkú: itt az ajak magát az egész személyt jelenti. — Mégis a Királyt láttam: az volt a meggyőződés Izraelben, hogy ha valaki meglátja Istent, annak meg kell halnia a rémülettől.
Iz 6,6.
Az illatáldozat oltáráról van szó.
Iz 6,8-13.
Izajás prófétai küldetése majdnem teljes kudarccal végződik. Izrael népének csak egy kis része fogadja majd el az isteni üzenetet.
Iz 6,8.
Engem küldj: Izajás készséges válasza az Úr hívására feltűnő ellentétben áll Mózes (Kiv 4,10-22) és Jeremiás (1,6) habozó válaszával, melyet hasonló körülmények között adtak.
Iz 6,9-10.
Nehezen értelmezhető versek. A parancsban már benne van a prófétai működés sikertelenségének megjövendölése is. Isten megengedi, hogy a nép érzéketlen szíve ne vegyen tudomást az üzenetről. De a megátalkodottságért maga a nép felelős és annak következménye lesz a szigorú büntetés. Az evangéliumok erre a helyre céloznak, amikor Jézus igehirdetésének sikertelenségéről szólnak(Mt 13,14; Jn 12,40).
Iz 6,13.
Szent mag támad: az asszír betörés és a fogság nem utolsó szava Istennek. A büntetést szenvedő népből megmarad egy megtisztult kis rész, mely Isten új népének magja lesz. Ez a ‘szent maradék’.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Iz 6,1
Kr. el. 759. évb. Lásd a bevezetést. A következő látomás, mely által a próféta hivatását nyerte, Oziás király uralkodásának utolsó hónapjai körűl adatott neki. Ennek az ő jövendölései kezdetén kellene lenni; a későbbi gyüjtő miért szúrta azt ide, nem igen lehet kielégítőleg megfejteni.
Iz 6,1
Izaiásnak az Isten e látomásban mint király tűnik elé, a keleti uralkdók teljes fényében, hogy ez által a fölfogást nekünk könnyítse, s annak hatalmát és fönségét képleg eléállítsa. Sz. Jeromos és más sz. atyák szerint, kik Ján. 12,41.-re támaszkodnak, a megjelenő, a látomásban, láthatóságban előlépő Istenség az Isten Fia volt, ki különben is az Isten képmásának neveztetik (Zsid. 1,3. Filipp. 2,6.). Vesd össze: Ezekiel 1,1. s követk.
Iz 6,1
a trón talapja. Mások szerint: az ő uszálya. Előkelő személyek a régi keletieknél ruháik hosszú uszályainál fogva tűntették ki magokat.
Iz 6,1
A templom, melyet a próféta látott, nem a jerusalemi templom volt, hanem annak mintaképe, a mennyei templom, mely Mózesnek mutattatott, s mely után ez a szent hajlékot készítette. Lásd Móz. II. 25,9.40. Zsid. 8,5.
Iz 6,2
azaz: lángszellemek, azaz, egészen tiszta, fényes angyalok, a legkitünőbb angyalok, kik a teremtett lények közt az ismeret és szeretet legmagasb fokát bírják.
Iz 6,2
a trón lépcsőin Isten körűl.
Iz 6,2
a szárnyak és a röpülés, jelképei a gyorsaságnak, melylyel az angyalok Isten parancsait teljesítik. Az arcz és lábak eltakarása keleten jele a tiszteletnek. Mások a Vulgata szerint szorosabban: kettejével befödözték az ő (Isten) orczáját, és kettejével befödözték az ő (Isten) lábait, és kettejével röpültenek.
Iz 6,3
azaz: a szerafok fölváltva énekeltek, két karban.
Iz 6,3
A háromszor szent, nagy sz. Gergely szerint, a három isteni személyt jelenti egy lényegben. Mások szerint: ez igék az Isten Fiára vonatkoznak.
Iz 6,4
azaz, fényköddel, dicsfénynyel. Vesd össze: Kir. III. 8,12.
Iz 6,5
Mások a hébert így: mert meg kell halnom. — A héberek azt hitték, hogy Istent látva, meg kell halniok, mert Isten látása csak a testnélküli, megtisztúlt lelkeknek tartatott fenn. Lásd Móz. II. 33,18–20.
Iz 6,5
mert én bűnös vagyok a bűnösök között.
Iz 6,5
a Szentet, kit semmi halandó, tisztátalan szemnek nem szabad látni.
Iz 6,6
Mások szerint: égő kő.
Iz 6,6
Hogy a szeráf az oltárról vette a szenet, ez valószinűleg azt jelentette a prófétának: hogy minden bűnbocsánat az Istentől arra rendelt intézmény által történik, és hogy ő is a tőle bemutatott áldozat által lőn megtisztítva.
Iz 6,8
Sz. Jeromos szerint: az egyes és többes szám használata itt is a Szentháromságra vonatkozik.
Iz 6,8
A próféta, mint nagy sz. Gergely megjegyzi, csak akkor ajánlotta föl magát a szent szolgálatra, miután megtisztúlt; ebből tanúljuk meg, hogy a lelki hivatalba, melyre hivattunk, csak szivünknek teljes megtisztúlása után lépjünk.
Iz 6,9
azaz: Ti a legnagyobb csodákat és jövendöléseket fogjátok megélni, és mégsem fogjátok azokat érteni és szivetekre venni. Ez már a próféták korában teljesedett, különösen pedig a Megváltó idejében. Lásd Máté 13,14. Apost.cs. 28,26. Ján. 12,40. Rom. 11,8.
Iz 6,10
azaz: Jövendöld meg nekik, hogy szivök meg fog vakíttatni, vagyis, be fogják hunyni lelki szemeiket, hogy ne lássák az igazságot, bedugják füleiket, hogy ne hallják azt, s igy megmaradnak bűneikben, nem térnek meg; mint a beteg beteg marad, ha az ajánlott hasznos gyógyszert megveti.
Iz 6,11
Meddig fog e vakság tartani?
Iz 6,13
E jövendölés a Vulgata után adott fordítás szerint, hirdeti a zsidóknak hazájok pusztúlását, a fogságba hurczoltatást, egy kis jámbor résznek megtérését, s ennek elszaporodását. Teljesedése fölmutatható a történelemből, vagy a babiloni fogságot közvetlen megelőző és követő eseményekben, vagy a zsidóknak a romaiak által történt leigáztatása előtti és utáni korszakban, vagy végre mind a kettőben. A babiloni fogság idejében a kaldeusok elpusztították az országot, s a nép legnagyobb részét fogságra vitték. Miután a zsidók visszatértek, lassankint ismét elterjedtek az országban, és Istenhez hívek maradtak. Midőn a romaiak leigázták az országot, a zsidók, miután hazájok és Jerusalem elpusztíttatott, az egész világon szétszórattak; csak egy kis rész tért Istenhez, a Messiáshoz, mely csakhamar az egyház nagyszámú községévé növekedett. A héber szerint a két utolsó vers …az embereket, és nagy pusztítás lesz a földön. — És ha abban tizedrész maradna is, hasonlóképen elpusztítatnék. De mégis, valamint a terpentin‑ és cserfának, habár levágják, megmarad törzsgyökere: úgy megmarad bennök is a szent ivadék. — E szöveg szerint is alkalmazható a jövendölés a babiloni fogság, vagy a romai leigázás idejére. — A kaldeusok elpusztították az országot, s földéről a zsidók majd egészen kiírtattak; a hátramaradt rész Egyiptomba kényszerűlt futni (Kir. IV. 25. Jerem. 40,41.); mégis a fogságból visszatértek elszaporodtak, és Istenhez hívek maradtak. — A zsidó-háborúban annyira kiírtattak a zsidók, hogy tizedrészök is alig maradt; Hadrian császár pedig végképen kiírtá azokat, kik a nemzetek közé még szét nem széledtek. Ezen menekűltekből, ezen, az egész világon szétszórtakból áll a törzsök, melyből egykor a tanulékony nemzedék származik, mely a jövendöléseket megérti, s a Messiás religióját elfogadja, mint sz. Pál írja Rom. 11,11. s. követk.”

(Hertz Biblia jegyzetei):
„Jesája 6,1
Uzzijáhu király elhalálozása évében. Körülbelül egy fél évszázadra terjedő (790–740 ante) szerencsés uralkodása alatt lényegesen növelte Júda királyságának jólétét és hatalmát (II. Krón. XXVI,1–15). Halála mindenkinek lelkét rossz sejtelmekkel töltötte el. ‘Mi lesz most Júdával, amidőn Uzzija király nincs többé közöttük?’ volt mindenkinek az ajkán. Abban az évben Jesája ‘látta az Örökkévalót’ és arra gondolt, hogy noha halandó királyok jönnek és mennek, Isten uralma örök.
láttam az Örökkévalót. Prófétai extázisban (Kimchi). A láthatatlan szellemi világ megnyílik Jesája lelki szemei előtt; úgy rémlett neki, mintha a templom falai kiszélesedtek volna mennyei palotává és látja Istent, amint trónol mint uralkodó minden földi és mennyei lény felett: ‘Hogy hogyan nyilatkoztatta ki magát Isten kiválasztott küldöttei előtt, azt aligha fogjuk valamikor megérteni. Ez a csodák legtitokzatosabbika; mégis az a tény, hogy Ő kinyilatkoztatta magát, minden bizonyosság között a legbizonyosabb’ (Marti).
Jesája 6,2
Szeráfok állottak mögötte. Azaz, angyali lények állottak mögötte szolgálatra. Az Imit régi fordítása szószerint fordítja: ‘Szeráfok állanak felette’.
befödi arcát. Tiszteletből (Ex. III,6).
eltakarja lábát. Alázatosságból, nem lévén méltó arra, hogy közvetlenül álljon Isten dicsfényével szemben.
röpülhet. Hogy teljesítse Teremtője akaratát.
Jesája 6,3
Szent, szent, szent. Háromszoros ismétlés a héber költészetben a felsőfokot fejezi ki: Isten a legnagyobb szentség. ‘Szent a magas égben, ahol Fönsége honol, szent a földön, amit hatalma alkotott, szent az idő végtelenségében mindörökké’ (Tárgum Jónathán). Ez a szép Tárgum-részlet a mindennapi imánkba is bekerült. (/wyxl abw) ‘Izráel Szentje’ Isten elnevezése Jesája írásaiban. A rabbinikus irodalomban Isten leggyakoribb neve awh iwrb ?wdqh. ‘A szent, áldott legyen Ő’. Szent, ez jelenti Isten félelmes és magasztos erkölcsi fenségét (R. Otto), erkölcsi tökéletességét és teljes függetlenségét mindattól, ami az embereket tökéletlenné és tisztátalanná teszi. Azt jelenti, ‘több mint jóság, több mint tisztaság, több mint igazságosság: ez magába foglalja mindezeket eszményi tökéletességükben, de kifejezi azonkívül a szembeállítást mindazzal, ami ezeknek ellentéte’ (Driver). A Szentség Isten lényegi jelzője. Szentségénél fogva, ami Ő benne rejlik, az Ő hatalma tökéletes és végtelen.
az egész föld telve van fenségével. Minden, ami magasztos a természetben és az emberi történelemben, külső kifejezése és kisugárzása az isteni szellemnek.
Jesája 6,4
oszlopai. Noha a látomást lelki szemeivel látja, az mindamellett valóság. Egy ilyen lelki élmény izgalmában meginognak előtte az oszlopok és a Templom elmosódik testi szemei előtt.
Jesája 6,5
mert végem van. Isten szentsége bizonyos értelemben ‘emésztő tűz’ minden tisztátalansággal szemben. A próféta emiatt le van nyűgözve saját érdemtelenségének érzése által és népe érdemtelensége által. Mint egykor Ábrahám, ő is érzi, hogy ő és népe és minden valóság csak ‘por és hamu’ az Isteni szentség valóságával szemben (R. Otto).
a Királyt… látták szemeim. Nem valamilyen forma vagy jelenség látomása értendő, hanem az Ő legmagasabb szentségének és hatalmának a kinyilatkoztatása.
6–13. Jesája megtisztulása és küldetése.
Jesája 6,6
az oltárról. Ahol szent tűz van és ahol nincs ‘idegen tűz’ (Ibn Ezra). Az embert fel kell szentelni, azaz megtisztítani tisztátalanságától, mielőtt hallhatja Istent. ‘Amint a földi tűz elégeti a külső tisztátalanságot, éppúgy az égi tűz a bűn fertőzését távolítja el; először az ajkakról, de azokon keresztül az egész emberből’ (Dillmann).
Jesája 6,8
ki fog menni nekünk? Többesszám, pluralis maiestatis; mint Gen. I,26.
Íme, itt vagyok, küldj engem! Jesája nem kényszerből válaszol, hanem szabad akaratából. Buzgó felelete emberi szennytől megtisztított szívéből és ajkáról származik.
Jesája 6,9
Hallani fogjátok. Júda és Jeruzsálem lakosságának nagy hibája, hogy Uzzija boldog uralkodása alatt érzéketlen maradt Isten és az isteni dolgok iránt, nem hiányzott nekik az Isten, ezért nem is keresték Őt. Midőn Jesája egy ilyen nemzedéknek hirdetni kezdte Isten szentségét és feltétlen uralmát életünk felett, eleinte bizonyára csak növelte vakságukat és makacsságukat. Azt eredményezhette ez, hogy ‘megkeményítsék szívüket’; lásd az Ex. IV,21-hez szóló magyarázatot. Legtöbb hallgatója keménynyakúan visszautasíthatta az ő hirdetését; megkeményítette szívét. Küldetésének ezt a tragikus hatását Jesája világosan látta avatása percében; és ‘a próféta működésének az eredménye úgy van leírva, mintha az a célja lenne’ (Skinner).
Jesája 6,11
Meddig lesz ez így, ó Uram? Meddig tartson még ez a szellemi vakság és a bűnbánat visszautasítása. A prófétának ez a kérdése népe iránti együttérzéséből fakadt. A felelet meg van adva a 11–13. versekben. A hitetlenség addig fog megmaradni, amíg egy nemzeti szerencsétlenség és számüzetés el nem sodorja a bálványimádó többséget és képessé nem teszi a maradékot, a szellemi Izráel elpusztíthatatlan fáját, hogy Isten gondviselése alatt virágozzék és fejlődjék.
Jesája 6,13
És ha még megmarad benne egy tizedrész. Az Északi Birodalom tíz törzsének számüzetése után Júda még fennállott 134 évig.
újra pusztulásra lesz. Júda birodalma is számüzetésbe megy.
a törzse… megmarad. Mint mikor egy fa ágait levágják, a törzs megtartja életerejét, melyből új hajtások nőnek, így van Izráelnek is törzse, a vallásos igaz embereknek egy maradványa, mely a zsidóság fájának elpusztíthatatlan része.”

(Jubileumi kommentár):
„Ésa. 6,1–13. Ésaiás prófétai elhívatása.
Ésaiás nagyon tartózkodó annak a leírásában, amit látott (vízió). Tudja, hogy Isten látása halált okoz az embernek, 5. v.; Ex 33:20. Ezért csak lefelé mer nézni. Isten nagyságát az is sejteti, hogy palástjának még a szegélye is betölti a templomot. Egyesek a jeruzsálemi templomra gondolnak, mások Isten mennyei templomára. A szeráfok Isten ‘fölött’ állnak, mint ahogyan a földi királyok jelenlétében is mindenkinek csak állni szabad, egyedül a király ül, így tehát szolgái ‘fölötte’ vannak. A szeráfokat kígyótesttel, emberi arccal, emberi kézzel és lábbal és madárszárnyakkal kell elképzelni. Arcukat azért fedik be, mert még ők sem tekinthetnek Istenre. A láb befedése a szeméremrészek elfedését jelenti. Ez azt mutatja, hogy Izráel Istene nem olyan, mint a kánaáni bálványok, amelyeket ‘szent’ paráznasággal tiszteltek. Ezt fejezi ki az is, amit a szeráfok szüntelenül mondanak: Isten szent! Szentsége azt jelenti, hogy Ő hozzáférhetetlen, megközelíthetetlen, 33:14; 57:15; 1Tim 6:16. Egészen más, mint az ember, Num 23:19; 1Sám 15:29; Ézs 55:8.9; Hós 11:9. Van Isten szentségének erkölcsi oldala is. Jó az Úr, gyűlöli a bűnt Zsolt 1:5; 5:5.6; 11:5; 34:9; 86:5; Mt 19:17; 20:15. A ‘Seregek Ura’ kifejezés teljesebb formája: az Úr, a Seregek Istene. Elsősorban mennyei lényekre lehet gondolni, mint Isten seregeire, Józs 5:14.15; 1Kir 22:19; Zsolt 103:21; Mt 26:53. De az ő seregei a csillagok is, Deut 4:19; Ézs 34:4; 40:26; Jer 19:13; úgy is, mint égitestek, úgy is, mint pogányok által tisztelt bálványok. Ura az Isten Izráel seregeinek is, 1Sám 17:45; népe ‘csatasorainak’ az Istene, 1Sám 17:26.36. — A Seregek Ura kifejezés Isten mindenható erejére mutat (Eissfeldt). — A szeráfok kiáltásától megremeg a küszöb: ők a bejárat őrei. Leheletüktől füsttel telik meg a templom, mert a szeráf tűzlény (száraf jelentése: égetni).
Ésaiás elveszett (szó szerint: elhallgattatott) embernek tartja magát. A száj tisztátalansága azt jelenti, hogy az egész ember bűnös, Jak 3:2. Azonban nemcsak saját magára gondol, hanem népére is: annak is el kell vesznie bűnei miatt! Isten közelében fájdalmasan ébred rá a próféta arra, ami őt Istentől elválasztja. A bűnvallásra az a felelet, hogy — bizonyára Isten parancsára — odarepül Ésaiáshoz az egyik szeráf, a tisztítás jeléül parázzsal érinti a próféta ajkát és bűnbocsánatot hirdet neki. Ezután azonnal megszólal maga az Úr is: Ki menjen el közülünk? Ésaiás világosan látja, hogy csak róla lehet szó, hiszen Isten bizonyára embert akar küldeni az emberek közé. Nem is habozik, hanem azonnal jelentkezik a szolgálatra anélkül, hogy tudná, mit akar vele üzenni Isten. Miután elfogadta a bűnbocsánat ajándékát, vállalja a feladatot is! A Biblia nemcsak ilyen esetekről tudósít, hanem ennek az ellenkezőjéről is. Voltak, akik vonakodva fogadták a megbízatást, Mózes: Ex 3:11; 4:1–17; Jeremiás: Jer 1:6; sőt Pál apostol is először rugódozott az ösztöke ellen: ApCsel 9:5.
Az Izráel megkeményítéséről szóló ige, amelyet Jézus Krisztus is idéz Mt 13:14.15; nem azt jelenti, mintha Isten Igéjének az lenne a célja, hogy ne fogadják be. Az Ige általában nem az ítélet eszköze, hanem a kegyelemé. Azonban Isten azt is előre tudja, hogy népe szíve kemény marad. Mégis hirdetteti Igéjét, és ez az Ige éppen a nép megmaradására való, 7:9b, 30:15. Ez Isten tulajdonképpeni, igazi akarata. Isten jóakaratának a hirdetése olyan fontos ügy, hogy ennek akkor is meg kell történnie, ha a nép engedetlen marad. Az Ige nem okozója a nép engedetlenségének, az már megvolt az Ige hirdetése előtt is. De az is igaz, hogy ez az engedetlenség még súlyosabbá válik azáltal, hogy az Ige hallatára sem tér meg a nép. Kegyelem az, hogy Isten az ítélet előtt figyelmezteti népét a veszedelemre. A mentő szeretet jele ez. Hiszen azt is megtehetné, hogy akár prófétát sem küldene, hanem azonnal a megérdemelt ítélettel közelednék népéhez. De Ő szól, bár tudja, hogy szava süket fülekre talál, a nép visszautasítja Istenét és ezzel maga vágja el az útját annak, hogy ‘még egyszer’ meggyógyuljon (‘újra’, 10. v.). A sorok között az az örömüzenet hangzik, hogy egyedül Isten tudja meggyógyítani népét Num 12:13; 2Kir 1:2.3; 20:5; Zsolt 103:3; Ézs 57:17.18; Jer 17:14.
Ésaiás kérdése közbenjáró könyörgés. Azzal, hogy megkérdezi, meddig fog tartani a súlyos ítélet, az a reménység fejeződik ki, hogy Isten ítélete nem végleges, a pusztítás nem teljes. A prófétai tisztséghez hozzátartozott az, hogy könyörögtek a rájuk bízottakért, Gen 18:22–33; Ex 32:30–35; Jer 7:16; Dán 9:1–19. Az Újszövetség úgy tesz bizonyságot Jézus Krisztusról, mint aki nemcsak földi élete folyamán végezte a közbenjáró könyörgés prófétai munkáját Lk 23:34; hanem még a mennyben is szüntelenül folytatja, Róm 8:34; Zsid 7:25; 1Jn 2:1.
Ésaiás kérdésére azt feleli Isten, hogy nem egyszerre pusztítja el ítéletével az országot. Újra meg újra pusztulás (szó szerint: égetés) éri a megmaradtakat is, 13. v., úgy, mint amikor a kivágott fa csonkját elégetik. Ezekben a szavakban, súlyosságuk ellenére is, kettős reménység fejeződik ki. Egyrészt az, hogy Isten újra meg újra módot ad népének a megtérésre, ezért nem pusztítja el egyszerre. Másrészt az, hogy Isten végül mégis diadalra viszi ügyét: a sokszoros kivágatás után új hajtást hoz az ősi törzs, 11:1.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata):
„12. AZ ELHfVÁS (6,1-13)
Beléptünk az Ézsaiás próféciás könyvének a szentélyébe. Ez a szíve az egésznek. Az Ézsaiás teológiája és egyénisége itt úgy van meg, mint a makkban a cser. Minden gondolatát innen kell értelmezni és átvilágítani.
Ez a fejezet az ő legitimációja. Innen ered küldetése, ez az ő megbízatása, felhatalmazása, jogcíme. Nem egyéni intuíció, zsenialitás, egy teremtő személyiség kirobbanása, hanem megbízatás. Az engedelmesség szolgálata és nem a leleményé. Innen ered páratlan függetlensége. Fölötte áll történelemnek, természetnek, egyszóval a világnak. Fölötte áll királyoknak, népakaratnak. Közömbös ránézve a tetszés és nemtetszés. De ebből a tényből következik abszolút alázatossága is. Tökéletesen mindegy az ő személyének minden vonása azon kívül, hogy felvesz és továbbad. Közvetít. Bár ezzel a fejezettel lép be a zsidó irodalom történetébe az önéletrajzi elem, ez mégis egészen más, mint a meglévő egyiptomi, asszír-babiloni dicsekedések, amelyekben fáraók és királyok elmondják, kőbe vésetik, kik voltak és mit tettek. A próféta Istenről beszél és nem magáról. Egészen más az ő mondanivalóinak igazságértéke (világi szempontból beszélve). Aki Isten előtt, Istennel való találkozását mondja el, annak a tanúja a másik fél, maga Isten. Augustinus is a Vallomásaiban Istenről az Ő jelenlétében, Vele társalkodva beszél olyan belső tényekről és valóságról, amit csak ketten tudnak: ő és Isten, de Isten jobban.
‘Amely esztendőben meghala Uzziás király’ — a próféta megadja látása időpontját. Látásában az időfeletti, az örökkévaló tör be az időbe, a történetbe. Ez a kijelentés genesise [= kezdete]. Legtisztábban látszik a legmagasabb kijelentésnél: a Megtestesülésnél. Augustus, Ciréneus, Poncius Pilátus mind csak jelzőkövei annak a pontnak, ahol a mennyei, az örökkévaló és változhatatlan Isten maga belépett az emberi történés változásaiba és eseményeinek árjába, hogy mi megfoghassuk, minket megfoghasson.
Az egész fejezet alapgondolata az Isten dicsősége. A kábód, a doxa, a majestas Dei. Önmagában, a prófétával, a világgal kapcsolatban. Azért magától három részre tagozódik: a próféta üzenetet ad át Istenről, önmagáról és a világról.
1. Istenről. — Amely esztendőben meghala Uzziás király. Ez 738-ban történt. Akkor a próféta még fiatal lehetett. Legutolsó próféciái 701 körül keltek, kb. 40 évvel a Látás után. Nem szükséges, hogy a feljegyzése is akkor történt légyen meg, sőt valószínű, hogy későbben, mikor a próféta látásait rendezgette. Ezért kerülhetett ide, holott egy prológusban volna a helye, mint Jeremiásnál vagy a Jelenések könyvében. ‘Látám az Urat ülni magas és felemeltetett székben és palástja betölté a templomot.’ Nem mondja el, milyen volt az Úr külseje, arca. A belső látás a valóság és a jelenlét érzése, a külső látás benne a Templom, a lépcsőzetes trón, a leomló palást szegélye. A Szentek szentje nyílik meg Ézsaiás előtt, mert hite szerint ott lakik az Úr. De csak egy roppant trónus lépcsőzete magasodik fel a felhők fölé, határozott reminiscencia a Jákób bétheli álmára. Ugyanakkor egészen közel jön a látóhoz palástjának szegélye ‘betölti’ a templomot, szinte kiszorítja belőle Ézsaiást. A szegély! Ez az, ami felséges személyekből közönséges halandóknak jutott. Ezt megérinthették, ezt megcsókolhatták, ezt szívükre szoríthatták; ez is elég volt, mert valóság, bizonyság, a Jelenlét bizonysága és pecsétje volt. Minden prófécia kezdete az Isten jelenlétének megtapasztalása.
Isten alakját nem látja, de látja erőinek, lényének megszemélyesítőit, a szeráfokat. A szeráfok nem angyalok, mert az angyalok ember alakú lények. A szárny nem az embernek, hanem más ‘állatnak’, lénynek a szerve. Felemás, félig emberre, félig állatra emlékeztető mitikus csodalények. Valószínűleg fény- és tűztestűek, a ‘saraph’ ige azt jelenti: égni. Talán azért — mondja Kálvin —, mert gyorsak, mint a tűz, vagy ragyognak és világítanak, mint a láng, mindenképpen az Isten kibeszélhetetlen majestásának jelei. Mindeniknek 6-6 szárnya volt. Kettővel orcáját fedé be: még a szeráfok sem emelhetik tekintetüket a Szentre. Kettővel lábait fedé be — a sarumegoldás szeráfi formája a földtől való elszakadás szimbóluma. Kettővel lebegett. Az Istennel való társalkodás szimbolikája ez: a világtól való elszakadás, a teljes megalázkodás és az isteni szeretet és dicsőség fényelementumában imádság által való boldog lebegés.
A szeráfok egy mennyei liturgia tevékeny részesei. Angyali hangon felelgetik egymásnak a mennyei responzóriumot: Szent, szent, szent a Seregeknek Ura, mondja a kar s az antifónia visszafelel: teljes mind a széles Föld az Ő dicsőségével. A menny, az Isten közvetlen jelenléte nem lehet más, mint végsőkig felfokozott istentisztelet. Ennek a liturgiája mindig azonos, mert örökkévaló. Ott nincs változás, vagy változásnak árnyéka. Ebbe az egy, változhatatlan, örök liturgiába pillant bele Ézsaiás, és ad feleletet arra a kérdésre: mi folyik a mennyben? Hitvallás. Magasztalás. Egy ének. De ebben benne van minden, a Föld és ég, a csillagvilágok és mennyei seregek, üdvözültek és kiválasztottak, szentek és mártírok.
Ennek a kultusznak tárgya az Isten szentségének és dicsőségének a magasztalása. A szentség az Isten minősége, a dicsőség ennek hatása. A ‘kados’ [= szent, héber] a más, a különböző, az ami az Egyéb. Ami egyedül Ő. Ez az Ő elrejtett, titokzatos lénye. Megismerhetetlen és megközelíthetetlen. Ez az, ami dicsőségében (kábód, doxa, gloria) nyilvánvalóvá lesz. A szentséget dicsőséggé a kijelentés teszi.
A szentség és dicsőség — így együtt — nem állapot, hanem folyamat. Éppen a kijelentés folytán szétsugárzó, megvalósuló. Valami, ami betölt és teljessé lesz. Az a folyamat ez, amelyre a Miatyánk utal: Szenteltessék meg a Te neved, jöjjön el a Te országod, legyen meg a Te akaratod! Valami, ami van, és mégis lesz. Lesz, mert van, van, mert lesz. Ez a szemlélet az egész teremtett mindenséget a beteljesedés, megdicsőülés igénye és szempontja alá helyezi.
Természetes, hogy mikor ez a liturgia egy prófétai lélek látásában lejön a földre, annak kereteit majdnem szétfeszíti. Megrendülének az ajtó küszöbei a kiáltónak szavától és a ház betelt füsttel. A világ fundamentoma rengett, az Ézsaiás világának a fundamentoma. A templomot betöltő füst nem az Isten jelenlétét ábrázolja, mint a szent sátorban és a Salamon templomában, hanem a kijelentést megint eltakaró, titkát és fenségét őrző lepel. A kijelentés csak akkor kinyilvánítás, ha ismét visszazárkózás. A beszéd globális hangsúlya az elnémulás. A hangot a csend öle ringatja.
2. Önmagáról. Akkor mondék: jaj nekem, elvesztem… Az Isten felségének, jelenlevő valóságának correlativitása az ember semmisége. Ézsaiáson, mikor Isten színe elé kerül szemtől szembe, nem segít semmiféle kultusz, amely olyan otthonná tudja tenni a szent helyet; nem segít rajta, hogy ő a választott nép gyermeke és ígéretek örököse. Közbenjáró nem emelhet szót mellette, mert az is olyan semmi, mint ő. Lehet‑e itt érdemről, szerzett, nagy örökölt jogcímről beszélni? Isten nagyságának felismerése szükségképpen a magunk semmiségének gondolatában, reflexében fejeződik ki; felségét csak teljes megalázkodással lehet átérezni. Olyan szent, hogy a látása is merénylet ellene, mert nézni annyi, mint tárggyá tenni, a látott dolog nagysága ellen fellázadni. Jelenlétét csak az bírhatná el, aki mondhatna neki valami hozzá méltót, mint a szeráfok. De ezzel az ajakkal? Ezzel a nyelvvel, amellyel annyi üres és tisztátalan beszéd hangzott el? Jöve ebből az istenellenes világból, mint egy olyan nép tagja, akit barátul választott, de aki ellensége lett? Úgy érzi Ézsaiás, mintha szentségtörő volna. Tetten ért szentségtörő. Mintha valaki egy napkeleti király hálószobájában ébredne fel, s rémülve látja, hogy ébred a király.
És most következik a kegyelemből való megváltásnak a kiábrázolása. Az egyik szeráf ‘fogóval’ — még az ő keze is tisztátalan —, az oltárról eleven szenet vesz, kezében tartja, s megérinti vele a próféta ajakát és mondja vala : hamisságod eltávozott, bűnöd elfeledtetett. Bűnbocsánat, megújulás van ebben. Luther azt mondja: hic jam est resurrectio ex mortuis [= itt már a halottak közül való feltámadás van]. Isten kegyelmi ténye irgalmas feléje fordulása és hatalmas beavatkozása által eltűnik az ember bűnben fogant és bűnnel rontott egzisztenciája és szentté válik, mert a 4,3 szerint Isten elmossa belőle bűne undokságát és megtisztítja a ‘megégetés lelkével’. Most teszi fel az Úr a kérdést: ‘Kit küldjek el és ki megyen el nekünk?’ A megváltott újjászületett próféta boldog engedelmességgel felel: ‘Imhol vagyok én, küldj el engemet!’
3. A világról. A kiválasztás, az újjáteremtés után jő az elküldés: ‘Menj és mondd!’ — ez az egész prófétaság. A prófétaság tehát nem pálya, még kevésbé karrier, hanem küldetés. A hit ténye. Kell hozzá a próféta részéről ‘az örökkévaló igen’. A küldetés vállalása, bármibe kerül is. Az élet feltevése az Igére. Magának szerszámul odaadása az Isten kezébe. Nem a próféta mondja meg, mit művel vele Isten. Nem válogathat a szolgálatok között. Nem vizsgálja, mire van kedve, hivatása; az dönt, mi van a parancsban!
Ézsaiás beszédének nem lesz eredménye, éppúgy, mint a Jeremiásénak. Ez az emberi eredménytelenség az isteni cél. Éppen a próféta szavának meg nem értésével, megvetésével teljesedik be az üdvterv: Izrael elvész. Az éltető Ige megöli őket, mert elkövetik azt a lázadást, hogy nem értik meg és elvetik. Minél hatalmasabban szól az Ige, annál siketebbek az emberek, minél tündöklőbb a világossága, annál nagyobb a lelki vakság, minél édesebb a hívás és zordonabb a fenyegetés, az emberek szíve annál kövérebb, tompább, lustább. Beteljesedik az isteni célgondolat: Izrael nem tér meg, s nem gyógyul meg. Nincs közöttük megváltás, megtérés, megszentelődés. Az Ige tiszta és hatalmas zengése ellenére sem. Ez egyszer még világosabban, még ítéletesebben fog megesni: a Golgotán megölik a testté lett Igét. Így lesz az Ige sokaknak estére…
Ez a folyamat nem akasztható meg. Mikor a próféta felteszi a kérdést: meddig, Uram? A felelet: míg beteljesedik a végpusztulás. Míg a városok pusztán állanak (11-12). Ez a fogság, Izrael széttörése, a bellum Judaicum, a testi Izrael kicserélése a lelki Izraellel.
Csak a Szent Mag marad meg. A vesszőszál az Isai törzsökéből és mindazok, akik beoltattak — Krisztus titokzatos teste: az Egyház. Az új szövetség népe.
Ézsaiás teológiája Pál apostol, Augustinus és Kálvin vonalán érkezik hozzánk s hozza református keresztyénség alaptanításait: Isten fölsége, szuverenitása; az ember semmisége és eszközi volta; a kegyelemből, hit által való megigazulás; a kiválasztás és eleve elrendelés; a Krisztusban kötött szövetség s benne a lelki Izraelnek élete az időben és az örökkévalóságban.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„8.	ÉZSAIÁS MEGBÍZATÁSA (6. RÉSZ)
Bár ez a rész az egyik legismertebb fejezete Ézsaiás könyvének, mégis legalább három probléma vitát okoz a teológusok között.
Először is felvetődik, hogy a 6. rész hogyan kapcsolódik időrendben a megelőző öt részhez. Az előző fejezetek az ítéletről és a szabadulásról szólnak, míg a 6. rész arról, hogyan hívta el Isten Ézsaiást. Vajon Ézsaiás egy ideje már szolgált, mielőtt Isten megbízta volna, vagy ez a rész nem időrendi, hanem logikai sorrendben következik? Egyesek úgy érvelnek, hogy a látomás ‘Uzzijjá király halála évében’ történt (1. v.), ezért Ézsaiás már korábban is biztos szolgált (1-5. rész), hiszen azt írja, hogy Uzzijjá (1:1) uralma alatt is szolgált. Mindazonáltal számításba lehet venni, hogy Ézsaiás bármikor láthatta ezt a látomást a király halálát megelőző tizenkét hónap során. Ilyen értelemben látomása Uzzijjá uralma ideje ‘alatt’ volt.
Az is lehetséges, amit egyesek feltételeznek, hogy Ézsaiás, látva népe bűnös állapotát (1-5. rész), teljesen elkülönült a nemzettől, amíg meg nem kapta ezt az Istenről szóló látomást, és ekkor rádöbbent, hogy ő is részese a bűn okozta bajnak. Ő is tisztátalan ajkú (6:5).
Másfelől lehetséges, hogy a 6. részben leírt látomás és megbízás azelőtt történt, mielőtt elmondta az 1-5. részben leírt üzenetet, és azért írta le ezt az élményét most, mert illeszkedik a logikai csúcspont a megelőző részekben leírt fájdalmas ítélethez. A 6. rész hangsúlyozza a nemzet különösen nagy romlottságát, szembeállítva Isten szentségével. Ézsaiás azt is hangsúlyozza itt, hogy a népnek nincs lelki látása, és nem fordul el bűnös állapotától.
A második nehézség azzal kapcsolatos, hogy kit látott Ézsaiás. Ézsaiás ‘látta az Urat’ (1. v.), aki a ‘Seregek Ura’ (3. v.) és ‘a Király, a Seregek Ura’ (5. v.). János apostol azt írja, hogy Ézsaiás ‘látta az ő [Jézus] dicsőségét’ (Jn 12:41), ezért lehet, hogy Ézsaiás a testet öltés előtti Krisztust látta, aki istenségéből eredően Úr. A próféta nem látta Isten valódi lényét, mert ember nem láthatja őt (2Móz 33:18; Jn 1:18; 1Tim 6:16; 1Jn 4:12), hiszen láthatatlan (1Tim 1:17). De az nem jelent nehézséget, hogy Ézsaiás látta Istent egy látomásban, vagy egy teofániában, mint Ezékiel (Ez 1:3-28), Dániel (Dán 7:2, 9-10) és mások is.
A harmadik nehézség azzal kapcsolatos, hogy Ézsaiás látomását a templomban látta (Ézs 6:1). Vajon azért volt Ézsaiás ott, mert papként szolgált? Jeremiás papi származású volt (Jer 1:1), Ezékiel pedig maga is papként szolgált (Ez 1:3), de Ézsaiás könyve nem említi Ézsaiás papi származását. Ha nem papi feladatokat látott el, akkor imádkozni mehetett oda, s ekkor látta a mennyei látomást. De az is lehet, hogy Ezékielhez hasonlóan (Ez 8:1-4) nem tartózkodott testileg a templomban, csupán látomásban került oda.
a.	Ézsaiás látomása az Úrról (6:1-4)
6:1. Ézsaiás Uzzijjá király uralkodása alatt szolgált (1:1), és Istenről Uzzijjá… halála évében kapott látomást, tehát a Kr. e. 739-es év tizenkét hónapjának valamelyikében. Ha a látomás azelőtt történt, mielőtt Ézsaiás megkezdte szolgálatát, akkor nyilvánvalóan a király halála előtt lehetett. De ha a látomás valamikor a próféta szolgálatának kezdete után volt — lásd magyarázatok a fenti 8. Ézsaiás megbízatása (6. rész) cím alatt —, akkor Ézsaiás az év bármelyik napján láthatta ezt a látomást (Kr. e. 739-ben), akár röviddel a király halála előtt, akár utána.
Ez az időmegjelölés szembeállítja az emberi királyt az isteni királlyal (5. v.), magával Istennel, és rámutat bizonyos ellentétekre Uzzijjá és Ézsaiás között. Uzzijjá hosszú (ötvenkét éves) virágzó uralkodása alatt (2Krón 26:1-15) sokan nem törődtek az Úrral, és bűnös életvitelt folytattak (2Kir 15:1-4; Uzzijját Azarjának is nevezték). Isten azonban szent (Ézs 6:3). Uzzijjá büszkeségében engedetlenül bement a templomba (nem érzékelte, hogy ezzel milyen bűnt követ el), és az Úr leprával sújtotta, mely szertartásilag tisztátalanná tette (2Krón 26:16-20). Ézsaiás ugyanakkor nagyon is érzékeny volt a bűnre, mert tudta, hogy ő és népe lelkileg tisztátalan (Ézs 6:5). Isten törvénye Uzzijját kirekesztette a templomból (2Krón 26:21), de Ézsaiást nem.
Ézsaiás három dolgot vett észre Istennel kapcsolatban: trónon ült, magasan volt, és palástja betöltötte a templomot. A szentek szentjében, Jeruzsálemben Isten dicsősége megjelent a szövetség ládája fedelén lévő kerúbok között. Ezért egyes izráeliek tévesen azt hitték, hogy Isten meglehetősen kicsi. Salamon viszont az új templom felszentelésekor mondott imájában azt állította, hogy egyetlen templom sem elég nagy Istennek, sőt még az egek sem tudják befogadni őt (1Kir 8:27). Ézsaiás tehát nem a szövetség ládáján látta Istent, hanem egy királyi trónon. Majdnem százötven évvel később Ezékielnek hasonló élményben volt része. Ő úgy látta Istent, mint aki egy nagy harci szekéren lévő trónon ül a kerúboknak nevezett élőlények között (Ez 1). Ézsaiás számára a trón hangsúlyozta, hogy az Úr valóban Izráel igaz királya.
A ‘magasra emelt’ trón jelképezte Isten helyzetét a nemzet előtt. A nép azt akarta, hogy Isten közreműködjön érdekükben (Ézs 5:19), pedig ő máris ezt tette, amit bizonyított kiemelt helyzete közöttük.
Az Úr hosszú palástja királyi fenségét jelképezte. Templomi jelenléte arra utalt, hogy bár gyűlöli az üres vallásosságot (1:11-15), továbbra is azt akarja, hogy a nép vegyen részt a templomi istentiszteleten. A templom és a templomban bemutatott áldozatok a szuverén Isten szövetséges népével kapcsolatos igazságos bánásmódját jelképezték.
6:2-4. A szeráfok angyali lények, akikről csak itt olvasunk a Szentírásban. A ‘szeráfok’ szó a śárap szóból ered, melynek jelentése ‘ég’, és valószínűleg arra utal, hogy teljesen eltöltötte őket az Úr iránti buzgóság. Megjegyzésre méltó, hogy az egyik szeráf égő szenet vett ki Ézsaiásnak (6. v.). Hat szárnyuk volt (a négy élőlénynek, melyeket Ezékiel látott, négy szárnya volt, Ez 1:5, 11). Kettővel arcukat takarták el, ami jelzi Isten előtti alázatukat. Kettővel lábukat fedték be, ami utalhat Isten előtti szolgálatukra, kettővel pedig repültek, melyjelezheti folyamatos tevékenységüket, amint hirdették Isten szentségét és dicsőségét.
A szeráfok száma nincs megadva, de így kiáltott egyik a másiknak: Szent, szent, szent a Seregek Ura. A ‘szent’ szó háromszoros ismétlése a mindenek fölötti vagy teljes szentségre utal. Ez a háromszoros ismétlődés nem a Szentháromságra utal, mint egyesek gondolják. A Szentháromságot máshol tanítja a Biblia (pl. lásd magyarázat az Ézs 6:8-nál). Az Ószövetségben gyakran előfordul egy szó háromszoros hangsúlyozása (pl. Jer 22:29; Ez 21:32). A szeráfok azt is hirdették, hogy Isten dicsősége betölti az egész földet (vö. 4Móz 14:21), ahogy palástja betöltötte a templomot. Júda népe nem volt szent (vö. Ézs 5; 6:5), bár szent népnek kellett volna lennie (2Móz 22:30; 5Móz 7:6). Amint a szeráfok kiáltottak, Ézsaiás látta, hogy a templom megremeg, majd megtelik füsttel (Ézs 6:4). A küszöbök (vö. Ám 9:1) a nagy alapkövek voltak, melyeken az ajtók álltak. A remegés (vö. 2Móz 19:18) Isten jelenlétének erejét jelezte. A füst valószínűleg a dicsőség felhője lehetett, melyet Ézsaiás elődei láttak a pusztában (2Móz 13:21; 16:10), és amit a papok is észrevettek Salamon idejében a templom felszentelésekor (1Kir 8:10-13).
b.	Ézsaiás felelete a látomásra (6:5)
6:5. Isten fenségének és dicsőségének ez a látomása ráébresztette Ézsaiást arra, hogy bűnös ember. Amikor Ezékiel látta Isten dicsőségét, ő is alázattal felelt. (Vö. Jób válasza, Jób 42:5-6; Péteré, Lk 5:8; és János apostolé, Jel 1:17). Ézsaiás korábban jajt kiáltott (az ítélet fenyegetéseit) a nemzetnek (Ézs 5:8-23), de most azt mondta: jaj nekem! (vö. 24:16) Rádöbbent, hogy ő is Isten ítélete alá esik, mert tisztátalan. Isten szentségének tisztasága mellett az emberi bűn tisztátalansága még nyilvánvalóbbá válik. A próféta tisztátalan ajka valószínűleg hajlamait és tetteit éppen úgy jelképezte, mint szavait, hiszen az ember beszéde tükrözi gondolkodásmódját, és kapcsolódik tetteihez. Érdekes módon Ézsaiás azonosult népével, mely szintén bűnös volt (tisztátalan ajkú nép).
c.	Ézsaiás megtisztulása és üzenete (6:6-13)
6:6-7. Miután Ézsaiás rádöbbent tisztátalanságára, Isten megtisztította az egyik szeráf révén. Nem véletlen, hogy egy szeráf (a szó jelentése talán az, hogy ‘égő’) érintette Ézsaiás száját azzal a parázzsal, amit az oltárról vett le — vagy az égőáldozati oltárról, amin mindig égett a tűz (3Móz 6:5), vagy az illatáldozat oltáráról —, melyen minden reggel és este illatáldozatot mutattak be (2Móz 30:1, 7-8). Az érintés jelképezte a próféta vétkének és bűnének eltávolítását. Természetesen az egész nemzetnek erre volt szüksége. Júdának éppen úgy kellett volna felelnie, mint Ézsaiásnak, elismerve, hogy meg kell tisztulnia bűnétől. De ellentétben a prófétával, a nemzet legnagyobb része nem volt hajlandó elismerni lelki szükségletét. Bár a papok által mutattak be égőáldozatokat a templomban, mégis szükségük volt Isten tisztító ‘tüzére’, hogy megtisztítsa életüket.
6:8. A fejezet hátralévő része azzal az üzenettel foglalkozik, melyet Ézsaiásnak hirdetnie kellett Júda népének. Figyelemre méltó, hogy nem kapott elhívást a szolgálatra mindaddig, amíg meg nem tisztult. Miután hallotta a szeráf szavait (3, 7. v.), hallotta az Úr hangját is.
Isten ezt kérdezte: Kit küldjek el, ki megy el követségünkben? A többes szám első személy használatával Isten utal a Szentháromságra (vö. többes szám első személy használata az 1Móz 1:26; 11:7-ben). Bár ez a hitigazság nincs kimondottan megfogalmazva az Ószövetségben, mégis közvetve megtalálható, mert Isten ugyanaz mindkét szövetségben.
A kérdés, hogy ‘ki megy el’, nem azt jelenti, hogy Isten nem tudta, vagy csak remélte, hogy valaki igent fog mondani neki. Azért tette fel a kérdést, hogy lehetőséget adjon a szolgálatra a most már megtisztult Ézsaiásnak. A próféta tudta, hogy az egész nemzetnek ugyanígy tudatára kell ébrednie Isten jelenlétének és meg kell tisztulnia a bűnből, ahogy neki. Azt válaszolta tehát, hogy kész szolgálni az Urat (Itt vagyok).
6:9-10. Ahogy Ézsaiás a 8. versben válaszolt, abból arra lehet következtetni, hogy azt gondolta, ha ő szolgál az Úrnak, az egész nemzet meg fog tisztulni. Az Úr azonban megmondta neki, hogy üzenete nem fog nagy lelki megújulást eredményezni. A nép nem hallgatott az Úrra korábban, és nem fog most sem. Az Úr nem gyönyörködött népe megbüntetésében, de szükség volt a fegyelmezésre engedetlenségük miatt. Ráadásul az Ézsaiás üzenetét hallgató nép még inkább megkeményedik majd az Úrral szemben. A 10. vers hét sora közül hat érdekes khiazmust tartalmaz: az 1-3. sor szívét…, fülét…, szemét kifejezései fordított sorrendben ismétlődnek meg a 4-6. sorban: szemét…, fülét…, szívét. Ez jellegzetes irodalmi eszköz az Ószövetségben. Valószínűleg ez a szerkezet a ‘szemét’ kifejezést hangsúlyozza a felsorolás közepén. Jézus idézte ennek az igeversnek egy részét annak magyarázatául, hogy Izráel az ő idejében miért nem tudott hinni. Azért, mert nem akartak hinni (lásd magyarázat a Jn 12:40-nél).
6:11-13. Ézsaiás felelete azt jelzi, hogy kész volt bármit elmondani a népnek, amit Isten rábíz. Ugyanakkor szerette volna tudni, hogy meddig kell hirdetnie az ítéletet a kemény népnek. Az Úr azt válaszolta, hogy Ézsaiásnak addig kell hirdetnie az üzenetet, míg el nem jön az ítélet, vagyis amíg el nem hurcolják a népet Babilonba, és a föld… pusztává nem válik (12. v.). Romos városokat és mezőket hagynak majd maguk után (11. v.). Bár Ézsaiás nem élt addig, Isten arra utalt, hogy még akkor is folytatnia kell a prédikálást, ha látja Júda bukását. Az egy tized, amely ottmarad (13. v.), utalás azokra a szegényekre, akiket Nebukadneccar Júdában hagyott (2Kir 24:14). De legnagyobb részük szétszóródott (Jer 41:10-18; 43:4-7).
Talán Ézsaiást elkeserítette ez a látványos elutasítás és annak borzasztó következményei, ezért az Úr biztosította arról, hogy nem mindenki vész el. Megmenekül egy maradék. Isten ezt a maradékot a csernek vagy a tölgynek a gyökeréhez hasonlítja. A hívő maradéknak ebből a gyökeréből vagy szent magjából mások is származnak majd, akik hinni fognak. Bár Júda népességét szinte teljesen eltörlik vagy fogságra viszik, Isten megígérte, hogy megőriz egy kis hívő csoportot az országban.”

(Arno C. Gaebelein: Ószövetségi kommentár):
„6. FEJEZET
A próféta látomása és új megbízás
1.	A látomás ideje (6,1)
2.	A seregek Jahvéja (6,2-4)
3.	A próféta jaja (6,5)
4.	A megtisztítás (6,6-7)
5.	‘Ímhol vagyok én, küldj el engemet!’ (6,8)
6.	Az új megbízatás (6,9-10)
7.	Az ítélet korlátozása (6,11-13)
Figyeljük meg a nyolc lépést: látomás, megtérés, önmegítélés, megtisztulás, akaratról való lemondás, közösség, megbízatás, közbenjárás. Ez a látomás Krisztus dicsősége (Jn 12,41). A nemzet ítéletének beteljesedése, szemeik megvakítása nem kezdődött meg teljesen Ézsaiás napjaiban. Tanulmányozzuk gondosan az alábbi igehelyeket: Mt 13,14-15; Jn 12,39-41; Csel 28,25-27!
Izráel vaksága azonban nem végleges.”

(Jeromos Bibliakommentár):
„16 (III) Izajás emlékiratai (6,1-8,18 [9,6]). A 7,1-8,18 egy olyan összefüggő, kronológiailag elrendezett anyagot tartalmaz, amely a 735-732 között lejátszódó válsághoz kapcsolódik. A rész szándéka szemlátomást az, hogy beszámoljon Izajásnak erre az időre tehető beszédeiről és tetteiről. Ezeket a próféta meghívásának elbeszélése vezeti be (6,1-13), és a 8,23-9,6 követi. Ezt az anyagot maga Izajás gyűjthette egybe (erre utalhat az e.sz. első szem. használata); ezért a német biblikusok a gyűjteménynek a Denkschrift nevet adták. Ezt a címet némelyek csak a központi részre (7,1-8,18) alkalmazzák (a többi rész a keretet alkotja), mások az egész összefüggésre. Ennek az anyagnak az 5,1-gyel kezdődő és 12,6-ig terjedő gyűjteménybe való beillesztése bizonyos szövegeltolódást eredményezett (ld. az 5,8-24 és 9,7-20-hoz fűzött magyarázatot).
17 (A) Izajás meghívása (6,1-13). A meghívás-elbeszélés a gyűjtemény bevezetőjét képezi, tehát nem a könyv elején áll. A meghívástörténet lényeges szerepe igazolni a próféta sokszor népszerűtlen, tiszteletlennek és lázítónak tűnő tanítását. (ld. E. Jenni: TZ 15 [1959] 321-339; N. Habel: ZAW 77 [1965] 197-323; R. Knierim: VT 18 [1968] 47-68). 1. Uzija 742-ben halt meg ( 3). Az elbeszélés Jahvét királyként ábrázolja (vö. 5. v.), ám nem mint nemzeti istenséget, hisz uralma kiterjed az egész földre (3. v.) és saját népe megérzi kezének súlyát (11-13. v.). 2. szeráfok (seraphim): A szó melléknévként tüzeset jelent, itt viszont főnévként szerepel (esetleg ‘kerubok’ értelemben); Jahve udvarának mennyei őrállóit jelöli. Összetett, de nem kígyóalakú lényeket (amint egyesek a Szám 21,6; MTörv 8,15; Iz 14,29; 30,6-ban található śārāp alapján vélték), mert leírásukban szerepelnek a kezek, az arc és a nemi szervek; befödték arcukat: A tisztelet jeléül (Kiv 3,6; 1Kir 19,13); lábukat: Eufemizmus a nemi szervek jelölésére (vö. 7,20). 3. szent: A felkiáltás a jeruzsálemi templom liturgiáját tükrözheti. Izajás számára a szentség Jahve döntő tulajdonsága ( 4). A szentség magába foglalja az erkölcsi tökéletességet, de elsősorban Isten transzcendenciáját és másságát jelenti. Az egész földet betöltő dicsőség (kābôd) aligha a papi irat tüzes gyönyörűsége (vö. Kiv 40,34-35). Valószínűleg Jahve nemzetek fölötti királyi hatalmát jelenti, olyan tényt, amely a 735-732 közötti krízis idején nagy jelentőséggel bírt. 4. füst: A földrengéssel együtt a teofánia egyik eleme. 5. elnémultam: Jelentése bizonytalan; esetleg arra utalhat, hogy a látomásban felszólítást kap az igehirdetésre, de ‘tisztátalan ajka’ megakadályozza ebben. látták szemeim: Megmagyarázza a ‘jaj nekem’ felkiáltást, mivel azt a meggyőződést tükrözi, hogy senki nem maradhat életben, aki Istent látta (Kiv 33,20; Bír 13,22). Tulajdonképpen most Izajás az egyetlen, aki arra hivatott, hogy Istenről beszéljen, és ajkainak a megtisztítása (6-7. v.) felkészíti őt erre a küldetésre (9. v.). Mind a bűnösségre, mind a megtisztításra vonatkozóan az ‘ajkak’ pars pro toto értelemben az egész embert jelentik, egy bizonyos helyzetben. 8. ki megy el nekünk?: A kontextus arra utal, hogy Jahve tanácsának ülése végéhez közeledik (vö. 1Kir 22,1923; E. C. Kingsbury: JBL 83 [1964] 279-286; H. W. Robinson: JTS 45 [1944] 151-157), és egy hírnök kerestetik, akinek el kell vinnie a meghozott döntést. 9-10. e nép: Szemrehányást foglal magában (ld. 8,6.11; 29,13). Az Úr szándéka nem az, ‘hogy meg ne gyógyuljanak, és meg ne térjenek’. A megtérésre való képtelenség abból adódik, hogy nem akarják ‘hallani’ az Úr szavát, amelyet a próféta közvetít, nem akarják ‘látni’, amint az Úr tenni készül (vö. 5,12.19). A bűn elsősorban a vezetőké; erre utal irónikusan a szív megkeményítésére vonatkozó utasítás (vö. 30,11). 11. meddig?: A könyörgő zsoltárok megszokott kiáltása, könyörületért és enyhülésért való imádság (Zsolt 13,2-3; 74,10; 79,5; 80,5; 89,47; 90,13; 94,3). amíg: A válasz csak a pusztulást említi, de az ítélet nem zárja ki a helyreállítást, sőt annak feltétele lehet, amint Izajásnál másutt is látható (vö. 1,24-26). 12-13. Valószínű, hogy kiegészítések sora, amelyek a mondást a későbbi körülményekre alkalmazzák (ilyen új helyzet Izrael elhurcolása Asszíriába 721-ben), és amelyek Júdának szánt fenyegetést tartalmaznak (Júda gyakran szerepel úgy, mint az egésznek a ‘tizede’ (vö. 1Sám 11,8; 2Sám 19,44; 1Kir 11,31), bár a 13. vers egy részének szövege és jelentése bizonytalan. szent mag: Izajás tanításában szerepel a maradék fogalma, de ezek a szavak későbbi kiegészítésnek tűnnek, hogy enyhítsék egy ilyen méretű pusztulás képét.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„AZ ELHÍVÁS GYÖTRELME
Ézsaiás 6.
Ne kívánjunk mindenáron megrázó élményeket magunknak. Ha mégis így adatik, valószínű, hogy a teendő is — amelyre az elhívás szól —, nehezebb lesz. A prófétának bizony arra kell számítani, hogy szolgálata nyomán még merevebb lesz az elutasítás. Riadtan kérdezi, hogy meddig kell ennek így lennie (11 )?
A válaszból annyi derül ki, hogy a hullámokban érkező fenyítések végén csak a gyökér marad meg. Belőle majd sarjadhat új élet. — Jézust, meg az első keresztyéneket is gyakran foglalkoztatta ez a prófétai részlet (pl. Mt 13,13-15. ApCsel 28,26k). — Igen, a sötétség nem fogadta be a világosságot. Akik ennek ellenére befogadják, a fiúság felhatalmazásában részesülnek (Jn 1,5.12).
Elhívása során a próféta az Urat látja felemelt trónon. Körülötte vannak adjutánsai, a szeráfok, akik magasztalják a seregek Urát. Dicsősége betölti az egész földet. A templom —, ahol a próféta elhívását kapja —, szintén telítve van az Úr dicsőségének jeleivel. S elhordozhatatlanná válik számára mind a maga, mind népe ajkának tisztátalansága. Midőn megvallja népe állapotát, nem bűnbakot keres a maga mentségére. Hiszen ‘jaj’‑t kiált önmagára is. Eltéphetetlen sorsközösségben van népével.
Ezt követi a megtisztíttatás. A száján éri, de egész valóját átformálja. Mégis ott van szüksége erőteljes beavatkozásra. Mert száját, nyelvét veszi elsőrenden igénybe az Isten a nehéz, és emberileg sikertelen szolgálatra. — A Jak 3,1-10. versek szintén hangsúlyozzák, hogy tagjaink között legyen a nyelvünk fokozottan kordában tartott és áldásra szolgáló.
A szeráf fogóval tudja csak kivenni az oltár tüzéből a parazsat, de a prófétát közvetlenül éri. A ‘jaj’ azonban már előbb elhangzott, most szótlanul tűri a fájdalmat, vagy talán nem is érzi! A bűnbocsátó, feloldozó evangéliumot hallja.
Isten csak ekkor szólal meg. Önként jelentkezőt keres, aki a szolgálatra vállalkozik. — Isten hívása és a mi szabad döntésünk egy esemény két alkotóeleme.
Az elhívásnak mindig kitűzött célja van. Istené a kezdeményezés, nekünk kell felismernünk és vállalkoznunk rá.”

(Barry Webb: Ézsaiás könyve):
„‘Láttam az Urat’ (6,1-13)
A 6. fejezet fenséges hegycsúcsként emelkedik ki környezetéből, s központi jelentősége van az egész könyv üzenetére nézve. Itt olvashatunk Ézsaiásnak az Úrral való találkozásáról, melynek során mélyebb megértésére jutott Istenről és saját küldetéséről. A próféta elhívásának leírása központi helyet foglal el az első 12 fejezetben, és szorosan kapcsolódik mind az előtte, mind az utána következőkhöz.
Azt már megfigyeltük, hogy az 5. fejezet feddései hogyan készítik elő Ézsaiás elhívását Uzzijjá halálának évében (ld. 5,8-25 magyarázatát). Az 1-5. fejezet azonban súlyosabb problémára világít rá, mint a jómód által kiváltott erkölcsi romlás és az ezzel járó ítélet. Mégpedig arra, hogy hogyan érhető el az a lelki megújulás, melynek eredményeképpen Izráel által az egész világ áldást nyerhet, hiszen erre lett kiválasztva (2,1-5). Az ítélet eltávolíthatja a salakot, de mi válthatja ki a belső átalakulást?
A 6. fejezet az Istenről szóló látomástól (1-4) a bűn megvallásán (5) és a megtisztuláson keresztül (6-7) az elhívásig (8-13) jut el. Ezen az úton kell végighaladnia Ézsaiásnak, hogy alkalmassá váljon a szolgálatra, és ezen az úton kell járnia Izráelnek is. A prófétának itt leírt tapasztalata a nép számára is útmutatást nyújt. Azonosulása a bűnös néppel az 5. versben leírt bűnvallásban lesz nyilvánvaló.
A következő fejezetekkel való kapcsolat már egyértelműbb. Az 1-5. fejezet meglehetősen általános, anélkül beszél az ítélet és az üdvösség szerteágazó témájáról, hogy konkrét történelmi eseményekre utalna. A 7-12. fejezet azonban részletesen beszámol arról, hogy az Úr Izráel fölötti ítélete (6. fejezet) hogyan vált valóra Júda és Jeruzsálem történelmének alakulásában. Jó példa erre a 6,10-ben megjövendölt megkeményedés, ami azonnal tükröződik Áház Ézsaiásnak adott válaszában a 7. fejezetben. A 7-11. fejezetben a hűtlen nemzet kivágattatik, de a gyökér megmarad (11, 1), melyből új élet támad, ahogy azt a 6,13 kissé titokzatosan előrebocsátotta.
Látomás Istenről (6,1-4)
Az Uzzijjá király (1) és a Király, a Seregek Ura (5) közötti belső ellentét máris elvezet a 6. fejezet központi témájához (az isteni királyság), és Izráel bukásának döntő okához (az Úr helyett az emberekbe vetett bizalom, vö. 2,22). Amint az gyakran előfordul, a növekvő jólétben az Istenről alkotott kép leértékelődött, következésképp az emberek biztonságban érezték magukat bűneikben, ha végrehajtották a szükségesnek vélt rítusokat (1,12-17). Itt azonban Ézsaiás teljes valójában látja az Urat, magasságban és dicsőségben, távol minden hamis elképzeléstől, az ítélet királyi trónján ülve (vö. 1Kir 22,19-23). Eljött a számonkérés ideje.

Kidner megjegyzi (595. old), hogy ‘Uzzijjá nem Ézsaiás elhívása előtt, hanem az után halt meg, ahogy arra az 1,1 egyértelműen utal. Ha halálának van jelentősége — azon kívül, hogy mikor történt —, akkor az az, hogy leprásként halt meg, mert kigúnyolta Isten szent voltát… (2Krón 26,16).’

Menny és föld egybeolvad ebben a vakító látomásban, amely arról a Személyről szól, akinek legfőbb jellemvonása a szentség (3), mely — ahogy az 5,16-ból kiderül — transzcendenciáját éppúgy magában foglalja, mint igazságosságát. A szentíró itt a transzcendenciára helyezi a hangsúlyt (Isten a magasságban trónol, és uralma az egész világra kiterjed); a fejezet második felében pedig igazságosságára tér át. A szeráfok) szavaiból és cselekedeteiből kiderül, hogy az Úrhoz való helyes viszonyulás alapja a tisztelet, a szolgálat és a dicsőítés.

A jeruzsálemi templom egybeolvad mennyei megfelelőjével. (Vö. 1Kir 8,27; Ézs 66,1)

‘Isten szent voltát’ legjobban úgy lehet ószövetségi kifejezésekkel élve összefoglalni, mint olyan dolgot, amelyben Isten minden mástól különbözik, mint az ő ‘tökéletes morális fensőbbségét… A szentség Isten rejtett dicsősége; a dicsőség pedig Isten mindenütt jelenvaló szentsége.’ (Motyer, 77. old)

A héber szó, a szeráfim a száraf-ból származik, melynek jelentése: ég, éget (BDB, 976-977. old.). A 4Móz 21,6-ban ez a kifejezés a mérges kígyókkal (tüzes kígyókkal) kapcsolatban használatos, amelyeket Izráel megbüntetésére küldött az Úr a pusztába. Itt a szeráfok egyértelműen mennyei lények, a hangsúly ‘tüzes’ kinézetükön van.

Bűnvallás (6,5)
Isten látomása a prófétából nem annyira elragadtatást, mint inkább félelmet vált ki. Úgy érzi, teljesen összetört, hiszen tisztátalan, és látta Istent.
Az a felfogás, hogy senki sem élhet tovább, ha egyszer látta Istent, bizonyára a sínai-hegyi találkozásban gyökerezik, ahol Isten sűrű felhőbe burkolózott, és a népet figyelmeztette, hogy maradjon távol, különben meg kell halnia (2Móz 19,21; vö. 2Móz 33,20). Akkor és néhány más alkalommal a kiválasztott keveseknek megadatott, hogy lássák Őt, bár nem tudhatjuk pontosan, hogy hogyan jelent meg előttük (2Móz 24,11; 1 Móz 28,12-13; Bír 6,22; 13,22-23). Mózest különösen is kiváltságosnak tekintették, mivel ő ‘szemtől szemben’ ismerhette meg az Urat (5Móz 34,10).
Ézsaiás nem büszke arra, hogy bebocsáttatást nyert a belső körbe. Tudja, hogy tisztátalan, mint a nép, amely között él. A ‘tisztátalan’ szó az Ószövetségben általános fogalom mindannak a jelölésére, ami nem alkalmas arra, hogy Isten jelenlétébe kerüljön. Itt a tisztátalanság egyértelműen az erkölcsökre vonatkozik, hiszen az ajkakkal, azaz valójában a szívvel kapcsolatos (vö. Mk 7,20-23). Ézsaiás nem tudja úgy dicsérni és szolgálni Istent, mint a szeráfok, mert lelke mélyén tisztátalan, éppúgy, mint honfitársai. Figyelemreméltó, hogy a próféta tökéletesen azonosítja magát azokkal, akiknek a bűneit az eddigiekben ostorozta. Isten jelenlétében azonban a bűn fokozatai elvesztik jelentőségüket. Valódi állapotunk Isten szentsége előtt válik nyilvánvalóvá, nem pedig a másokkal való összehasonlításban.
Megtisztulás (6,6-7)
Ézsaiás különbözősége honfitársaitól paradox módon épp abban a vallomásában mutatkozik meg, melyben ugyanolyan tisztátalannak vallja magát, mint népét, hiszen ő — velük ellentétben — hajlandó elismerni valódi állapotát.
Nem tudjuk pontosan, melyik oltárról vette le a szeráf a parazsat: lehetséges, hogy a bizonyság ládájánál levő kárpit előtt álló illatáldozati oltárról (2Móz 30,1-6), de az is lehet, hogy a belső udvarban álló rézoltárról (2Móz 27,1-8). Ez azonban nem is fontos. Az oltár — bármelyikről legyen is szó — azt jelképezi, hogy Isten már előre gondoskodott népe bűneinek a rendezéséről a templomra, illetve az akörüli szolgálatokra vonatkozó törvényeken keresztül. Ézsaiás nem saját erőfeszítései révén tisztul meg, hanem egyedül Isten kegyelméből. Ugyanezt a kegyelmet Isten Izráel népe számára is felkínálta (1,18), őket azonban önteltségük megakadályozta abban, hogy ezt elfogadják.

Lehetetlen pontosan megállapítani, hol tartózkodik Ézsaiás látomása templomában. A belső udvarban, a rézoltár közelében, vagy az illatáldozati oltár és a kárpit előtt, vagy talán egyenesen a Szentek Szentjében? Az, hogy az Urat trónon ülve látja, arra enged következtetni, hogy Ézsaiás a szentély legbelső részében van. Vö. Zsolt 80,2, ahol az Úr a szövetség ládája felett, ‘a kerúbokon’ trónol. Nincs sok értelme ezért arra törekedni, hogy azonosítsuk a 6. versben szereplő oltárt, tehát, hogy megpróbáljuk kitalálni, hogy melyik oltárt láthatta Ézsaiás, vagy hogy a kettő közül melyik jelképezi Istennek a bűnre vonatkozó rendelkezését. Bár a rézoltár a maga véresáldozataival talán közvetlenebbül jelképezi a bűnrendezést, a Zsidókhoz írt levél 9. fejezete alapján azonban az egész templom, az ‘arany füstölőoltár’‑t is beleértve (4) Krisztus főpapi áldozatát és értünk való közbenjárását ábrázolja.

Elhívás (6,8-13)
Itt derül ki, hogy miért kapott olyan kiemelkedő szerepet az ajak és a száj az 5-7. versben. Az úr hírnököt keres, Ézsaiás pedig — immár megtisztítva — készen áll arra, hogy szószólója legyen.

Az 5. versben szereplő tisztátalan ajakban lehetséges egy másodlagos utalás is, mégpedig Uzzijjára, akinek, leprája miatt el kellett volna fednie ajkát és azt kiáltani: ‘tisztátalan’ (2Krón 26,21; 3Móz 13,45).

A 9-13. versből megtudjuk, hogy Ézsaiás üzenete alapvetően az Úr ítéletét közvetíti, de sokkal inkább ennek következményeiről, mint magáról az ítélet mibenlétéről tudósít: meg fogja keményíteni a nép szívét (9-10), ami végül mind a föld, mind az emberek pusztulásához vezet (11-12). A mennyben már megszületett az ítélet a nép fölött, mely Ézsaiás prédikálása nyomán lép érvénybe a földön. A 9-10. vers arra mutat rá, hogy már a nép közönye is Isten ítéletének megnyilvánulása lesz. Az önteltséget és a közömbösséget választották; hatalmába is keríti őket mindkettő, s meg is ízlelik ennek keserű gyümölcseit, a pusztulást és a száműzetést (12). Az ítélet immár elkerülhetetlen.
De még mindig van egy reménysugár. A 13. vers a földet és a rajta lakó embereket olyan fához hasonlítja, melynek gyökere azután is a földben marad, miután a fát már kivágták; ez a nép igaz maradéka (a szent mag). Az utolsó sorból kiderül, hogy a szent mag és a gyökér egy és ugyanaz. A vers egésze kétértelmű, de a mag szó újbóli növekedésre utal, és (különösen annak fényében, amiről majd a 7-12. fejezetben lesz szó) ezeket az utolsó szavakat inkább ígéretként, mint fenyegetésként kell értelmeznünk. Az igaz maradék nem pusztul el, sőt belőle nő majd ki Isten új népe. Ahogy a 7-8. fejezetben látni fogjuk, maga Ézsaiás lesz az a középpont, aki körül majd összegyűlik az igaz maradék.
Ez a fejezet amellett, hogy félelemmel vegyes csodálatot kelt bennünk Isten iránt, egyben tömören ábrázolja Isten szolgáját, Ézsaiást is. Próféta volt, aki fenséges látomásban részesült Istenről (1), ugyanakkor mélyen átélte saját bűnösségét (5), és Isten kegyelmét (7), s kész volt arra, hogy életét az Ő szolgálatára áldozza (8). Isten segítsen minket abban, hogy mi is egyre inkább hasonlítsunk hozzá!”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/