Title: Kedves ’Szabadulásra várók’
Subject: Ézs 46,8-13. - Közel van igazságom - Ádvent 4.
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>
Elküldve: 2002. december 21. 12:34
Tárgy: Ézs 46,8-13. - Közel van igazságom - Ádvent 4.

Kedves ’Szabadulásra várók’!

Sajnos kicsit későn, de talán még nem végleg elkésve küldöm előkészületi gondolataimat:

Vázlatkísérlet:
Közel van igazságom
Az ősrégi dolgok
A jövendő
A saskeselyű
Szabadulás Sionnak

Bár A Szent István Társulati Biblia jegyzetei csüggedt szívűekről beszél a 12. v. kapcsán, és arról, hogy már nem tudtak hinni már a szabadulásban, itt valójában erős-kemény szívűekről van szó a héberben. Ezért nem a hit képessége, hanem sokkal inkább ‘akarása’ hiányzik! Tehát a szakasz összefoglalója is téves: nem azokhoz szól, „akik a babiloni életfelfogás hatására már kezdenek a bálványimádás felé hajlani”, hanem azokhoz, akik már rég el is hajlottak, hátat fordítottak az Úrnak — mert nem is érdekelte őket, hogy hűek maradjanak: kemény a szívük (vagy az Úf szavaival: konok szívűek)… (A pirulásra felszólítás is azt jelzi, hogy itt nem óva intés, hanem feddés hangzik.)

Mindennél csodálatosabb kijelentés: „én vagyok az Isten, nincs más, Isten vagyok, nincs hozzám hasonló” (9b-c.) Egyrészt akkoriban, a babiloni fogságban, az ottani bálványimádás légkörében hallatlan kijelentés, nem kis merészség is kell hozzá. Látszólag távoli ez a légkör korunktól — körbetekintve azonban ráismerünk a mai pogányság bálványimádására is lépten nyomon. Arra a bálványimádásra, amely tudatosan is, tudattalanul is igyekszik mindannyiunkat belerántani a tévelygésbe. Bálványozhatunk mindenfélét, nemcsak szoborrá öntött vagy faragott formákat. A lényege ugyanaz: hogy elrabolják szívünket az Egyetlentől, először csak egy apró engedménnyel, aztán egyre inkább csorbítva szívünk tisztaságát és odaszánását Isten felé.
Mi a környezet reakciója minderre? Az, hogy milyen alapon ragaszkodunk egyetlen Istenhez, amikor minden vallást el kellene fogadni a maga hitével, szokásaival. Mert hát — ahogyan lépten nyomon halljuk — úgyis csak egy Isten létezik, minden nép valójában ezt az egyet imádja, ha különböző módon is. Szeretik ahhoz hasonlítani, mint ahogyan a hegyre több oldalról is fel lehet mászni, ,végül pedig ugyanoda jutunk. Így erősítgetik nekünk is, maguknak is, hogy végül mégiscsak ugyanoda jut minden vallás, benne minden ember.
Ézsaiáson keresztül azonban azt mondja Isten: nem így van! „én vagyok az Isten, nincs más”! (9b.) Ez azt is jelenti, hogy a bálványok bizony bálványok, nem pedig valami isten különféle formái! Szemléletesen meg is adja a különbséget: „emlékezzetek az ősrégi dolgokra… megmondtam a jövendőt” (9a.10a.) A múlt és a jövő, ill. a közte levő jelen a védjegy, hogy nincs más isten, csak az Úr!
Számunkra felfoghatatlan ez a hatalom, amely kézben tartja a történelmet, és gondviselő szeretetével vezeti népét — még a büntetőfogságban sem, választottai hűtlensége ellenére sem feledkezve meg a szövetségről. Akkor is Ő tartja kézben az eseményeket, amikor a szabadulást olyan ember által adja, akire Izráel nemhogy nem számított volna, de egyenesen felhördülhetett akár: egy pogány, bálványimádó uralkodó… Isten mégis azt mondja: Ő rendelte Círust arra, hogy az előre megjövendölt 70 év lejártával visszavezesse népét hazájába.
Sokszor meglepő, amit Isten tesz — sokszor olyan megdöbbentő, hogy nemcsak elhinni nem akarjuk, de egyenesen megütközünk rajta. Milyen eszközöket tud választani Urunk! Egyenesen a fordítottját, mint amit mi elképzelnénk! Magam is tapasztaltam többször, hogy olyan eseményeket, amiket tragédiaként él meg az ember, olyan személyeket, akik Isten ellen munkálkodnak, Ő mégis eszközül használ fel arra, hogy terveit megvalósítsa! Igaz, elsőre ez nem látszik — leginkább utólag szoktuk felismerni, hogyan és miért is volt akár az Úr ellen kézzel lábbal küzdő egyén is csupán eszköz a Mindenható kézben.
Istenünk a mestere annak, hogyan kell nagyon kis ‘valószínűségű’, nagyon pontos beállítást igénylő eseményeket felhasználni roppant precizitással. Olyan ez, mintha biliárdot játszanánk, de valaki nem úgy ütne, ahogyan azt mi elvárnánk. Számunkra az a jó lökés, ha pontosan becélozzuk az irányt, precízen és finoman bemérjük a lökés erősségét, és aztán sikerül egy, esetleg két golyót a lyukba vinni. Isten pedig sokszor érthetetlen módon teljesen rossz irányba, esetleg irdatlan és érthetetlen erővel indítja a golyót, és csak lesünk, mi sülhet ki ebből — mindenesetre semmi jó. És a golyó csak pattog összevissza, teljesen célt tévesztve… Aztán egyszer csak kiderül, hogy valami érthetetlen módon az egyik golyó célba jut. Majd további összevissza verődések révén a következő is. Végül minden golyó eltűnik az asztalról… Hihetetlen! De ezt is jelenti Isten mindenhatósága. Ő akkor is mindenható, ha ezt mi másképp várnánk, és általában képtelenek vagyunk átlátni.

Azt gondolhatnánk, hogy ha még Círus is Isten eszköze volt, akkor minden uralkodó az — akár így, akár úgy ál a helyzet, el kell hát fogadnunk bármit a felsőbbségtől, mert csupán Isten terveit hajtja végre. De ez nem igaz! Először is azért nem, mert csupán néhány esetben mondja Isten eszközének a pogány uralkodókat. Másodszor pedig azért nem, mert sok esetben viszont egyértelműen ellenségének nevez egy-egy királyt.

Vannak, akik éppen azért nem hisznek semmiféle istenben, így Istenben sem, mert olyan sok vallás van, és olyan sok istent hirdetnek — hogyan győződhetnének hát meg, melyik is az igazi? Hát egyszerűbb azt mondani: egyik sem. Egyszerűbb, mert így nem kell venni a fáradságot, hogy alaposan megvizsgáljuk, melyik vallás mit is tanít, miért is tanítja azt, és mi mutat a tanítás igaz vagy hamis voltára. Isten népének azonban ez tilos út! Nem lehetünk ilyen kényelmesek, hiszen számunkra sok tájékozódási pont adatott.
Először is a múlt: „Emlékezzetek az ősrégi dolgokra” (9a.) Talán elsőre furcsa, de ezt Isten éppen érvként hozza fel Önmaga egyedülisége mellett — hiszen a mondat így folytatódik: „mert én vagyok az Isten, nincs más, Isten vagyok, nincs hozzám hasonló” (9b-c.) Ha meg akarsz győződni Isten jelenvalóságáról, szeretetteljes gondviseléséről, akkor nagyon egyszerű a teendő: emlékezz a múltra! Emlékezz történelmi távlatokban is, mennyi mindent tett Urunk népével — és emlékezz személyes életed eseményeire, mennyi mindent tett Veled az Úr! Aki vállalja ezt az emlékezést, és nyitott szívvel tekint a múltra, az felfedezheti benne Isten munkálkodását.
Másodszor a jövő: „Előre megmondtam a jövendőt” (10a.) Ézsaiás korában is voltak már olyan események, amelyeket népe megvizsgálhatott abból a szempontból, hogyan is teljesültek Isten ígéretei. Így jövendölte meg nemcsak a fogságot, de a fogságból szabadulást is. És természetesen keresztyénként mi még többet tudunk — a bűn és halál fogságából való szabadítást is megjövendölte Urunk. Így olvadnak össze az ősrégi dolgok és a jövendő — a fogság nemzedékének még csak küszöbön álló jövendő, számunkra már megvalósult, emberi életünk léptékén ősrégi dolog a megváltás.
Ezek fémjelzik tehát Isten igazságát. Azok a történelmi események, amelyeket még a hitetlen, pogány világ sem tagadhat le. Az a szabadulást szerző üres sír, amely végképp emberileg is felfoghatóvá tette Isten csodáit. És az a boldog éjszaka, amikor a jászol bölcsővé alakult, és megszületett a Szabadító. Itt van már a küszöbön, közel van Isten igazsága — abban az értelemben is, hogy az ünnep feltartóztathatatlanul kopogtat már a naptár ajtaján.

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„Iz 46,8-13.
Isten kijelenti, hogy a szabadulás már egészen közel van. Ez a kijelentés töltse el bizalommal azokat, akik a babiloni életfelfogás hatására már kezdenek a bálványimádás felé hajlani.
Iz 46,11.
A ragadozó madár, mely Kelet felől jön: Cirusz, aki ellenségeit tüneményes gyorsasággal legyőzte.
Iz 46,12.
A csüggedt szívűek azok az izraeliták, akik nem tudtak már hinni a fogságból való szabadulásban.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Iz 46,8
ezen esztelenségről.
Iz 46,9
a sok csodáról, melyeket míveltem, s melyek mutatják, hogy az igaz Isten én vagyok.
Iz 46,11
a ragadozó madarat, Círust.”

(Jubileumi kommentár):
„Ésa. 46,5–8. A bálványimádás lázadás Isten ellen.
Ez a rövid szakasz, 41:7-hez és 44:9–20-hoz hasonlóan, a bálványkészítésről szól. A bevezető kérdés a vita stílusában Isten egyetlenségét bizonyítja. A bálványszobor fából készül, de arannyal vagy ezüsttel vonják be. Nem tudja változtatni helyét, nem tud válaszolni, imádságot meghallgatni, nem tud szabadulást adni: tehetetlen. A versek valószínűleg későbbiek Deuteroésaiásnál. Úgy látszik, a bálványimádás a fogság után is kísértés volt. Sajnos nem ismerjük az ‘ásas gyök pontos jelentését. Ha az ‘és = tűz szóból ered, jelentése: égessen benneteket, bánjátok meg. Ha az ‘is = férfi szóból származik, jelentése: embereljétek meg magatokat. Az első jelentés valószínűbb, mert a pósecim ‘lázadók’ szó nem egyszerűen csüggedésre, hanem ellenszegülésre utal. De Isten akkor is vigasztal, amikor dorgál (Volz).
Ésa. 46,9–13. Isten vitája népével.
Itt nem a bálványokkal vagy a pogányokkal, hanem saját népével száll vitába az Úr. Őket emlékezteti a múltra. A történelem, a tapasztalat Isten egyetlenségét bizonyítja. A kijelentés is Isten hatalmát mutatja, 41:22–23; 44:7; 45:21. Isten beteljesíti legújabb jövendölését is: ‘elhívja’ Kyrost, aki a ragadozó madár gyorsaságával hódítja meg Babilóniát. Isten ‘terve embere’, végrehajtója. De a nép még nem tudja ezt: konok a szíve, távol vannak az ‘igazságtól’. Az ‘igazság’ szó gazdag jelentésű, Deuteroésaiás igehirdetésének egyik kulcsszava. Itt azt jelenti, hogy a nép nem hisz a szabadulásban, nem fogadja el Kyrost, mint Isten ‘megbízottját’, de — és a következő mondatban megint ugyanaz az ‘igazság’ szó áll — Isten a maga igazságát közelivé tette. Isten részéről készen van az ‘igazság’. Ő azt akarja, hogy népe szíve is készen legyen. Arra tanítja népét a próféta, az eschatologikus Sion-tradícióra támaszkodva, hogy hamar eljön a megváltás ideje. Ez a ‘hamar’ az őskeresztyén gyülekezet eschatologikus reménységére is jellemző.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„a.	Az Úr hatalmasabb Babilon isteneinél (46. rész)
46:1-2. A babiloni istenek nem lesznek képesek megmenteni Babilont a vereségtől. Bél Márduk napisten másik neve volt (vö. Jer 50:2), és nem tévesztendő össze a kánaáni Baallal. Márduk fia, Nebó a tanulás, írás és a csillagászat istene volt. Babilon újévi ünnepségén körbehordozták az istenek óriási, nagyon nehéz szobrait. Ezek a bálványok nem tudnak segíteni Babilon terhének megkönnyítésében. Éles ellentétben áll velük Izráel Istene, aki fenntartja és hordozza népét (Ézs 46:3-4).
46:3-4. Isten felszólítja népét: hallgass rám! Ez a felszólítás gyakori Ézsaiás próféciáiban (44:1; 46:3, 12; 47:8; 48:1, 12, 14, 16; 51:4; 52:8; 55:2). Isten amellett, hogy törődik velük és hordozza őket (lásd magyarázat a 46:1-2-nél), támogatja is őket egész életükben. Fogantatásuktól (3. v.) vénségükig (4. v.) az Úr figyelemmel kíséri övéit, és megmenti őket a bajból.
46:5-7. Az aranyból és ezüstből készült istenek (vö. 40:19) nem hasonlíthatók (vö. 40:18, 25) az igaz Istenhez, mert azok az istenek képtelenek cselekedni. A pogányok mestereket bíznak meg, hogy drága fémekből nehéz isteneket készítsenek, azután vállra veszik, úgy hordozzák őket nyugvóhelyükre, ahonnan képtelenek mozdulni. Ez is egyike annak a számos esetnek, amikor Ézsaiás kigúnyolja a bálványokat (vö. 40:18-20; 41:7; 44:9-20; 45:16, 20; 46:1-2). A hamis istenektől eltérően az igaz Isten képes válaszolni népe imáira, és meg tudja szabadítani őket.
46:8-11. A hűtlen Babilon népe (vö. 12. v.) emlékezzen arra, hogy Isten az egyetlen Isten, egyedülálló (9. v.; vö. 43:11; 44:6; 45:5-6, 14, 18, 21-22). Isten kizárólagosságát bizonyítja többek között, hogy ismeri és kezében tartja a jövőt (vö. 45:21), képes elhozni Círust napkeletről (vö. 45:2), mint egy saskeselyűt, hogy megvalósítsa terveit.
46:12-13. A konok szívűek, akik messze vannak az igazságtól, a babiloniak voltak (vö. hűtlenek, 8. v.), akiket le fog győzni a Perzsa Birodalom. Isten el fogja hozni az igazságtalan babiloniak ellen igazságát, vagyis Círust, aki végrehajtja Isten igazságos akaratát. Ez szabadulást fog jelenteni Sionnak a fogságból, és Izráel újra Isten dicsőségének ékessége lesz (vö. 44:23).”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„Ő MINDVÉGIG HORDOZ
Ézsaiás 46.
A fejezetben kétféle hordozásról van szó, s a különbség közöttük óriási.
A babiloni újévünnepen körülhordozták, aztán hajókra is rakták az istenség képmásait. Teherhordókat, meg evezősöket főként a szolganépek fiai közül alkalmaztak. Az 1. vers épp csak felvillantja az értelmezésnek ezt a lehetőségét. Hamarosan jön azonban az ellenség, a ‘saskeselyű’ (11 ). Babilon városaiban kitör a pánik. Kapkodva menekítenék isteneiket. Keshedt állatokkal vontatnák, cipelnék valami biztosabb helyre, de az igavonók kidőlnek a teher alatt.
Az istenek: Bél és Nebó, képtelenek lesznek megmenteni tulajdon képmásukat. Legyen az aranyból, avagy ezüstből készített ötvösmunka, hajdan vállon hordozott; tehetetlen báb mégis (7). Most a bajban kétszeresen is csődöt mondó figurák. Az ábrázolat ledől, darabokra törik (vö. 1Sám 5,2-4), s akit ábrázolna, az sincs sehol, hogy a képmásán segítene. Az Úr, a hasonlíthatatlanul más, figyelmet kér. Mindent elviselő szeretetéről beszél egész életük. Születésétől fogva hordozta népét. Kezdve az első pillanattól, késő vénségükig alkotó kezére terhelődik a sorsuk. Ő ugyanaz maradt mindvégig, rá lehet hagyatkozni mentő gondoskodására. — Az ‘emlékezzetek’ (8k) azt jelenti, hogy ne feledkezzetek el rólam, miként terhelődött rám minden gondotok és bűnötök (43,24). Az emlékeztetés: ébresztgetés (2Pt 1,12): ‘ezt cselekedjétek az én emlékezetemre’ (1 Kor 11,24). E mostani intés tehát nem ellentétes a 43,18al.
A merengés, a tűnődés múlthoz menekülő nosztalgia. Hullámokban tör az emberre. Nem küzd meg a jövőért, mert szíve mélyén nem vár tőle semmit. — Az emlékezés, mert hálaadás hitben, útjelző nyílként mutat a jövőbe. A jól emlékező magát is védi, nehogy messze sodródjon az igazságtól. Legfőbb ideje észbekapni és szívből szégyelleni, ha volt részünkről hányaveti hűtlenség. — Micsoda feszültség (12k)! Az igazságtól messze esettek meghallhatják, hogy közel van már az Úr igazsága és szabadítása.
A születéstől késő vénségig hordozó Isten ma már az egyes ember személyes bizodalma is: terhét Isten nemcsak elviselte, de szenvedő szolgája, Jézus által el is hordozta (53,4-6).”

(Barry Webb: Ézsaiás könyve):
„‘Én hordozlak’ (46,1-13)
A téma kezelése kissé nehézkessé teszi ezt a szakaszt. Első látásra úgy tűnik, mintha minduntalan önismétlésbe bocsátkozna. De amikor egy bizonyos téma újra felmerül, mindig valami újdonság társul hozzá, s gyakran találunk egy-egy olyan szót vagy kifejezést, amely pontosan megjelöli, hogy melyik korábban említett témáról lesz bővebben szó. Jó lelkipásztor módjára Ézsaiás újra és újra visszatér a lényegi témákhoz, mert tudja, hogy ezeken áll vagy bukik a hívő ember mindennapos életharca. Valójában ez az egész fejezet a 45,20 utolsó két sorát fejti ki részletesen (‘semmit sem tudnak azok, akik fából készült bálványokat hordoznak, és olyan istenhez imádkoznak, aki nem tud segíteni’). A továbbvezető kulcsszó a hordoz.
Bél és Nebó (1) pogány istenek voltak. Bél (‘úr’) Marduknak, Babilon város legfőbb istenségének volt a másik neve Nebó (‘szónok’) Bél-Marduk fia volt. A bölcsesség és az írás művészetének patrónusaként az volt a feladata, hogy felírja a végzet tábláira azokat a sorsokat, amelyeket az istenek a következő évre elrendeltek. Minden évben az újévi ünnepek keretében előhozták saját templomából, a Babilontól délnyugatra található Borszippából, és apjával, Bél-Mardukkal együtt végigvitték a város utcáin egészen a nagy Észagila-oltárhoz. Azok a nemzetek, melyek Izráelhez hasonlóan diplomáciai kapcsolatban álltak Babilonnal, ismerték ezt az ünnepet, azok pedig, akiket később fogolyként hurcoltak oda, maguk is tanúi lehettek ennek az eseménynek. Ez volt az év legnagyobb vallási ünnepe, a pogány kultuszkör középpontja; évről évre hatalmas ünnepség keretében hódoltak Babilon és istenei hatalma előtt. Ézsaiás ihletett látomásában azonban ez az ünnepség groteszk módon átalakul. Bél és Nebó összerogyott és leroskadt. Túl nehezek voltak, így az őket hordozó állatok megtántorodtak és elestek. És ahelyett, hogy az Esagilához vonultak volna, a fogság felé tántorogtak (1-2).

A Bél a kánaáni ‘Baál’ megfelelője. Hammurabi után (kb. 1792-1750) Mardukra vonatkozó díszítő jelzőként használták. Vö. Jer 50,2.

A Nebó (a babilóniai nabu) szó valószínűleg a héber nábi (próféta) szóval van kapcsolatban. Valószínű az is, hogy Nabu a babilóniai-káldeus dinasztia védelmező istene volt, hiszen a dinasztia három legnagyobb királya, Nabopolasszár, Nebukadneccár és Nabonid nevükben az ő nevét viselik. Ld. North (1964.), 163. old.

Különösen olyan emberek, mint Dániel és barátai, akik Babilonban, a fővárosban laktak.

Ez a szakasz nem áll közvetlen összefüggésben a Kr.e. VI. század történelmi eseményeivel. Babilon elestekor nem kellett isteneit kimenekíteni a városból, sőt Círus érintetlenül hagyta a templomban őrzött bálványokat. A Nabonid által Babilonba hurcolt istenszobrokat sértetlenül visszajuttatták eredeti szentélyükbe, s maga Círus kérte a babiloniak közbenjárását Bélnél és Nebónál, hogy adjanak hosszú életet neki és fiának, Kambüzésznek. Mindenesetre az, hogy Círus elfoglalta Babilont, nem hogy gyengítette, de megerősítette Bél és Nebó tekintélyét. Mennyire más a helyzet most! Bél és Nebó nagysága már csak távoli emlék, az Urat azonban milliók ismerik és imádják. Könnyű persze mindezt utólag megállapítani. Sokkal nehezebb volt ebben reménykedni azokban a sötét időkben, amikor sátáni erők árnyékolták be a horizontot. Ézsaiás mégis tudott bízni. Arra kéri a fogságban élőket, hogy a jelenen túl tekintve a végső dolgokra összpontosítsák figyelmüket, majd szemléletes képet fest arról a szégyenről és gyalázatról, amely minden emberalkotta vallásra és azok követőire vár (vö. 45,16).

vö. Cyrus Cylinder, 33. és azt követő sorok, ANET, 316b. old.

De a próféta ennél is továbbmegy. A 3-7. versben arra kéri Izráelt, hogy lássa be a bálványimádás végletes abszurditását, és azt, hogy milyen éles ellentétben áll ez szövetségen alapuló hitükkel. ‘A bálványimádók saját isteneiket viszik — mondja az Úr —, de titeket én hordozlak. Születésetek óta mindvégig tenyeremen hordozlak, amíg csak napjaitok el nem múlnak.’  Ebben tömören minden benne van; a hamis vallásosság a cselekedeteken alapul, az igaz vallás pedig a kegyelmen. Ez mindig is így volt, és így is lesz mindörökre (Ef 2,8-9).

Az Izráelt hordozó Úr képe megjelenik a 2Móz 19,4-ben, az 5Móz 1,31; 32,11-ben, az Ézs 63,9-ben is, mindenütt a kivonulásra való utalással. Ez az a pont, ahol Izráel, mint nemzet megszületett.

A fejezet utolsó része azonban ugyancsak megdöbbentő (8-13). Ha Isten a karjaiban hordozza népét, akkor azt várnánk, hogy csak bátorító és vigasztaló szavakkal szóljon hozzájuk. Ennek azonban épp az ellenkezője történik! Isten szeretete felelősségteljes, nem pedig gyenge és elnéző. Túlzottan szereti őket ahhoz, hogy megvonja tőlük a szükséges feddést. Így szólítja őket: hűtlenek, konok szívűek, és akik messze vagytok az igazságtól (8.12). Egy pillanatra azt hihetnénk, hogy itt inkább a pogány bálványimádókhoz szól, de azután egyértelműen kiderül, hogy nem. Az emlékezzetek csak kifejezés a 8. versben ugyanazt a hallgatóságot szólítja meg, mint a 3. vers (hallgass rám, Jákób háza). Mi indokolja hát akkor az Úr keserű kifakadását?
A válasz a 11. vers utalásában rejlik, mely Círusra, mint saskeselyűre hivatkozik. Ez valószínűleg a fogságban élők megütközését tükrözi, amivel Círus isteni küldetését fogadták. Hogyan választhat Isten egy ilyen embert, és valóban szívén viseli‑e népe érdekeit, amikor ezt teszi? Az ilyen válasz azonban egyenértékű az Isten elleni lázadással, mert nem csupán korlátlan szabadságát kérdőjelezi meg, hanem jóságát is — ez pedig nem más, mint a szövetségi kapcsolat alapjainak megsértése. Isten elsősorban Izráel iránti szeretetből választotta ki őt (5Móz 7,8), és szeretete vezette abban is, hogy azóta is tenyerén hordozta népét. Hogyan merik kétségbe vonni jóságát? A nyers fogalmazás megrázó, de a szeretetteljes fegyelmezés szólal itt meg, nem pedig az elutasítás. Arra irányul, hogy felrázza Isten népét tévútra vezető, bűnös gondolataiból, hiszen az ő javát tartja szem előtt. Bármilyen rögös is lesz a nép és Isten kapcsolatának útja, végül nem az ő bűnösségük, hanem az Úr kegyelme fog győzni: szabadulást szerzek ékességemnek, Izráelnek (13). Két nehézséggel kell még megbirkózniuk: körülményeikkel és főként szívük állapotával. Ez a 47. és a 48. fejezet témája.”

A 12-13. versben szójátékot találhatunk a cedáqáh (‘igazságosság’, ‘győzelem’) és a tesúáh (‘megváltás’, ‘megszabadítás’) szavakkal. A fogságban lévők jelenleg messze vannak a győzelemtől és a megszabadulástól, mert messze vannak az igazságtól. Erről a témáról bővebben lesz szó az 56-66. fejezetben azzal a helyzettel kapcsolatban, amely majd a visszatérés után fog kialakulni.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/