Title: Kedves 狸騷en fogottak�
Subject: ﾉzs 42,5-7. - Teremt� k騷fog疽 vil疊oss疊a - V坥kereszt
Author: Tommyca

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Vető István" <vetis@enternet.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>
Elküldve: 2003. január 4. 14:52
Tárgy: Ézs 42,5-7. - Teremtő kézfogás világossága - Vízkereszt

Kedves ’Kézen fogottak’!

Holnapra is igyekeztem pár gondolatot összeszedni:

Vázlatkísérlet:
Cím: Teremtő kézfogás világossága
Megszólal a Leghatalmasabb
Erős kéz a küldetéshez
Vakok és foglyok szabadulása a fényre

Megint kérdés, kell‑e, szabad‑e megvágni a perikópát, azaz az eredetileg egybetartozó 5-9-et szűkíteni 5-7-re…

Vajon hogyan töltjük be azt a missziói feladatot, amit itt így fogalmaz Isten: ? Pedig, ha nem vállaljuk fel, hogy keresztyénként küldetésünk van gyülekezetünkön belül és kívül, akkor nem várhatjuk azt sem, hogy a mondat kezdőszava alkalmazható ránk: ! Vízkereszt világunkból kikopott ünnepe azt jelenti, hogy vinnünk kell a fényt a pogányokhoz, a népekhez! Azokhoz, akik még sötétben járnak. Vinni a szabadságot azokhoz, akik még rabságban élnek! Ha itt még érthetnénk is úgy, hogy e felhatalmazás csak egy-két különleges személynek szól ― írásmagyarázók számára kérdéses, hogy ‑e még ez a rész is, vagy a 4. verssel véget ér ―, esetleg igyekszünk kényelmesen csak a lelkészre szűkíteni, elvégre őt ezért fizetik, ez a dolga, másoknak a saját állásukban kell helytállniuk, nem érnek rá… Ám Jézus szavai alapján már nem lehet kétséges, hogy minden keresztyén misszionárius kell legyen. Különbözik ugyan a szolgálat, az, hogy ki és hogyan kell vigye a fényt, de mindannyiunknak nak, fényhordozónak kell lennünk!

Érdemes a  előkészítőjében megfogalmazott gondolatot átgondolni: míg egyes kutatók kizártnak tartják, hogy az  eredetileg is Deutero-Ézsaiáshoz tartoztak, addig sokkal inkább felhívhatnák a figyelmet arra, hogy Isten milyen gyakran (és sok esetben egyértelműen egységes szövegben is, épp ezért nem kell máshol sem csodálkoznunk!) megtöri megszokott vallásosságunkat ― mondhatni kizökkent megrekedt vallási közönyösségünkből. Őt szolgálni nem unalmas, mint egyesek gondolják ― persze mindig azok, akiknek eszük ágában sincs kipróbálni, milyen az Urat szolgálni… (Amúgy is: újabban terjed az írásmagyarázók körében is az elképzelés, miszerint a műfaji, tartalmi és egyéb okokból felosztható könyv ellenére mégis egyetlen Ézsaiás van…)

Szintén jó megfogalmazás a teremtéstörténetre az , valóban jól kihangsúlyozza, hogy nem valami poros történelemkönyvről van szó (sem tudományos keletkezéselméletről, sem vallásos teremtésmítoszról!), nem is egyirányú személytelen információáramlásról, hanem Isten kezdeményez benne párbeszédet, meg akar szólítani vele, válaszra sarkall ― szóban, hitben, cselekedetben egyaránt. A teremtéstörténet alapján értelmezett hamis statikus istenkép helyett valójában egy teremtésüzenet dinamikus istenképe bontakozik ki a genezisből!

Mivel a sötétséget és fogságot már a zsidó értelmezés is (ld. pl.: ) lelki-szellemi síkon  érti, ezért számunkra még inkább adott, hogy ne egyszerűen a fizikai fogságra gondoljunk ban, hanem a bűn sötétségének fogságára.

:
„Iz 42,5-9.
Miután az Úr felragyogtatja teremtő hatalmát, bemutatja kiválasztottját, és jelzi annak feladatát.
Iz 42,6.
én formáltalak: mint az első ember testét a Ter 2,7 leírása szerint. A Szolga Isten eszköze lesz, általa lép minden néppel szövetségre.”

:
„Iz 42,6
oh Messiás!
Iz 42,6
mert igazságom, hűségem igéreteim teljesítésében ezt kivánta. Mások szerint: Híttalak téged, hogy a földön terjeszd az igazságot.
Iz 42,6
Új szövetséget kell népem között alapítanod a pogányok fölvilágosítására. Vesd össze: Izai. 49,6–8. Mily szövetség ez, megtanít rá Jerem. 31,31. t. i. a kegyelem és lélek szövetsége.
Iz 42,7
hogy te a bűn, tévely és nyomor fogságában szenvedőket megszabadítsad. Valamint ez, úgy sok a mondottakból tökéletlenűl illik Círusra is.”

:
„Jesája 42,5
 Szószerint: a rajta levő népnek.
Jesája 42,6
 Azaz az én igazságos célomért: erősíteni foglak téged (‘megfogom a kezedet’), hogy bevégezd, amire rendeltettél (‘hogy légy a nemzetek világossága’).
 Vagy: ‘az emberiség szövetségéül’. Isten ismerete és a törekvés az igazság után, aminek terjesztése Izráel feladata ― ha majd teljesülni fog, valamennyi nép egyesül egy közös békeszövetségbe (Kimchi). Mindegyik próféta az emberiség erkölcsi egységét hirdeti.
Jesája 42,7
 Felvilágosítani azokat, akik elvakultak az igazság eszméivel szemben, felszabadítani a szellemi rabszolgákat.”

:
„Ésa. 42,5–9. Az Ebed-Jahve elhívatása.
Nem egységes az írásmagyarázók véleménye arról, hogy itt Ebed-Jahve-énekkel van‑e dolgunk. Ezekben a versekben nem fordul elő az Ebed-Jahve név. Mégis, főleg tartalma miatt, az előző énekkel szoros kapcsolatban állónak gondoljuk. Ott a szolga ‘bemutatásáról’ volt szó, itt elhívásáról. A költemény prófétai tradíciókra épít. Különösen Jeremiás elhívása történetével mutat hasonlóságot, tartalmi és szerkezeti szempontból egyaránt. A mindenség Teremtője, aki az eget sátorként kifeszítette, a földet korongalakúvá ‘lapította’ és az emberbe lelket lehelt (teremtéstradíció a himnuszok stílusában), tehát a mindenség Ura az, aki ‘elhívta’ szolgáját. Akit elhívott, azt kézen is fogja, meg is őrzi, hivatása teljesítésében megsegíti. A szolga hivatása: ‘nép szövetségévé, pogányok világosságává teszlek’. A  nem azonos tartalmú az -mal, hanem fokozó értelmű gondolatpárhuzammal van dolgunk. A ‘nép’ tehát itt nem kollektív értelemben áll (népeknek, az emberiségnek szóló szövetséggé), hanem Izráelre vonatkozik. A szolga, a második exodus Mózeseként, először saját népét vezeti ki a fogságból. Sőt Isten szövetségét is érvényesíti, megújítja, mint pl. Esdrás,  De nemcsak saját népe javára végzi szolgálatát, hanem a többi népeknek is ‘világosságot’, igaz hitet hirdet,  A szolga azt az ígéretet kapja, hogy hivatása teljesítése folyamán kijelentéseket kap Urától. Az Úr mindig megmondja, mit fog tenni. Amit a szolga mond, éppúgy be fog teljesedni, mint a régi próféták szavai. Így valósul meg Isten dicsősége, így győz Isten a bálványokkal folytatott perben.
Az Újszövetség Jézus Krisztust is és a tanítványokat is a világ világosságának nevezi, ”

:
„a.	A szolga és munkája (42:1-17)
Egyes bibliakutatók szerint az kifejezés itt Izráelre utal, és et a 19. verssel támasztják alá. Igaz, hogy az Úr felemelte és Izráelt és benne, mindazonáltal az 1b-4. versben lévő állításokból az látszik, hogy a szolga itt a Messiás. Isten megnyugszik rajta (vö. 11:2), és (vö. 9:6; 11:3-4; 16:5). Gyengéd (42:2-3a) ― a legtöbb ember eltöri a gyenge, haszontalan , de ő ― és hűséges lesz (3b. v.). (4. v.). Ő adta a , melynek (vagyis a világ távoli tájain élő emberek; vö. 41:1), és belé vetik reménységüket. A Mt 12:18-21 Jézusra alkalmazva idézi az Ézs 42:1-4-et kis eltérésekkel, és izráeli szolgálatára vonatkoztatja. Jézus Isten szolgájaként azt tette, amit Izráel nem tett meg. Tökéletesen végrehajtotta az Atya akaratát, hogy az emberek mindenütt hihessenek Izráel Szentjében.
megígérte, hogy segít szolgája küldetésében, amit Isten megtehet, mert ő a Teremtő (vö. 40:12-14, 26). Ő a mérhetetlen és (vö. 44:24; 45:12, 18; 48:13; 51:13, 16) és az életet, beleértve az embert, akinek adott. Isten szolgájához szólva (42:6-7) biztosítja őt arról, hogy elhívta akaratának teljesítésére. Az (ami Círusra is érvényes lett, 41:2) azt jelenti, hogy felelős Isten igazságos akaratának végrehajtásáért. Természetesen a Messiás Círustól eltérően igaz életet élt (mert ő Isten). azt mondja szolgájának, a Messiásnak, hogy . Erre azért van szükség, hogy ereje legyen Isten akaratának teljesítéséhez.
Azt is megígéri a szolgának, hogy (vö. 49:8). Ő fogja beteljesíteni Isten szövetséges ígéreteit Izráelnek, és (vö. 42:16; Lk 1:79) lesz számára (vö. Ézs 49:6). A meg nem tért Izráel és a pogányok és . Bár Círus lesz az a szolga, aki kiszabadítja a zsidó foglyokat a fogságból, mégis a Messiás őket lelki értelemben (vö. 61:1; Jn 8:32; Kol 1:13) a világosságra (vö. Jn 8:12), hogy lássanak (vö. Jn 9:39-41), akik benne bíznak. (megnyitásával kapcsolatban vö. Ézs 32:3; 35:5.) A zsidóknak és a pogányoknak ez a lelki megszabadítása a Messiás dicsőséges országában teljesedik ki.”

:
„SZOLGÁJA ÁLTAL ÚJAT KEZD AZ ISTEN
Ézsaiás 42,1-12.
Itt kezdődnek, s még további három helyen olvashatók a könyvben az ún. ebed-Jahve énekek. Az Úr névtelen szolgája volt ő, aki Babiloniában élhetett, s ott kapott elhívást. Széles látókörrel ajándékozta meg az Isten. Üzenetének újszerűsége miatt, s hozzá véve igénytelen külsejét, a fogságban élők többsége elutasította, s lehet, hogy mártírhalált kellett szenvednie. Személyét és tanítását az ÚSZ próféciaként fogta fel, amely Jézusra mutat. Ezért csendül egybe már az 1. verssel a Mt 3,17.
Először is bemutatja szolgáját az Úr. A ‘szolga’ valódi méltósága azonban a nagyralátó előtt rejtve van, bátran mondható, hogy csak hitben ismerhető fel, mivel szolgálatát egészen más módszerek jellemzik, ahogy azt Izráelben eddig megszokták. Kerüli a feltűnést és a nyilvánosságot, mégis következetesen végzi el feladatát. Törékeny jelenség, szinte hálni jár bele a lélek. De Szentlélekkel megajándékozott, s ez neki elég.
Kegyelmes a végtelenségig, túl a tűrés határain. Nem tör pálcát, nem olt mécsest ―, ahogy régi korok bírái tették, ha ügyeket tárgyalva az elmarasztaló ítéletet e jelképes mozdulatokkal is közhírré tették. Ő a reménytelen esetek felől is táplál reménységet. Megbízása van gyógyításra és szabadításra (7. 61,1 ). ― Maga is mécses és nádszál. Ezért képes megérteni a gyöngéket. Mire érvényt szerez tanításának kialszik és összetörik ő maga is, de addig nem (4). Méltó párjai e gondolatnak a Fil 2,6-9. versek a szolgai formát, velünk sorsközösséget vállaló, mindhalálig engedelmes Krisztusról.
A továbbiakban a szolgához szól az elhívás (5-7). A teremtő Isten most újat kezd általa az üdvözítés művében. Minden tekintetben újról van szó. Új például az, hogy benne mintegy testet ölt a szövetség. S hogy világossága hívogatja a többi népeket is (6).
Szívünk ujjongása legyen a válasz a hívásra, s az a megfontolás, hogy mi is hasonló módon küldettünk világosságul a népekhez (Mt 5,14). Erőtlenségünk által végződik el Isten ereje (2Kor 12,9).”

:
„Isten tökéletes Szolgája (42,1-9)
Az ‘Isten szolgája’ téma Ézsaiás gondolatmenetének egyik pillére, mely a könyv végkifejlete felé közeledve egyre inkább előtérbe kerül. Már eddig is számos utalást találhattunk rá. Először maga Ézsaiás szerepel az Úr szolgájaként (20,3), majd utána a hűséges Eljákim, Ezékiás ‘jobb keze’ (22,20). Később pedig Izráel népét ― mely messze került küldetése minden kézzelfogható jelétől (föld, templom, Dávid trónja stb.) ― emlékeztette Isten, hogy mint közösség, ők is az Ő szolgái, hiszen rájuk is vonatkozik az ősüknek, Ábrahámnak adott elhívás (41,8-9).
A 42. fejezet elején található kijelentés azonban () arra utal, hogy egy új és jelentős állomáshoz érkeztünk a téma kifejtésében. Sámuel hasonló kifejezést használt, amikor bemutatta a népnek új királyát Saul személyében (1Sám 10,24), és Pilátus is hasonló szavakkal mutatta be a népnek Jézust a kihallgatásakor: ‘Íme, a ti királyotok!’ (Jn 19,14). Olyan ez, mint egy zenekari műben felharsanó trombitaszó vagy dobpergés. Azonnal érezzük, hogy tetőponthoz érkeztünk, vagy ritmusváltás következik. Itt is valami ilyesmi történik. A 42,1-9 az első abban a figyelemre méltó sorozatban (az ‘Úr szolgájáról’ szóló énekek), amelyben a ‘szolga’ személye különleges hangsúlyt kap, és messze hangzó tetőpontban csúcsosodik ki.

Bernhard Duhm (1892.) volt az, aki először azonosította az Úr Szolgájának négy énekét: 42,1-4; 49,1-6; 50,4-9; 52,13-53,12. A legtöbb bibliakutató ma is az ő felosztását követi, de van, ahol megoszlik a vélemény az egyes énekek pontos határait illetően. Én a következő felosztást tartom szem előtt: 42,1-9; 49,1-7; 50,4-9; 52,13-53,12, a 61,1-3-at pedig az ötödik és utolsó éneknek tekintem, amely egyben az egész sorozat tetőpontját is jelenti.

Az 1. versben maga Isten szólal meg. De milyen szolgára utal, és kihez beszél? Egy lehetséges értelmezés szerint ― mely a 41,8-9-et veszi alapul ― a szolga nem más, mint Izráel maradéka, és a kijelentés a nemzetekhez szól. ‘Halljátok meg! ― mondja Isten. ― Ez az én szolgám: ez a látszólag jelentéktelen kis csoport! Terveimet rajtuk keresztül valósítom meg az egész világon.’ De ha alaposan végiggondoljuk, itt nem erről van szó. Egyrészt míg a 41. fejezet a nemzeteket közvetlenül szólította meg (‘Hallgassatok rám, szigetek!’ 41, I ), addig ez az igeszakasz közvetve utal rájuk: a szolga  (42,1b). Másrészt, ami még ennél is fontosabb, ez a szolga túlságosan ideális jellemvonásokkal van felruházva ahhoz, hogy Izráelt testesítse meg. Isten  benne, csöndes és szelíd, hűséges és állhatatos,  (1-4). Ezzel szemben Izráel állandóan neheztel és panaszkodik (40,27), fél és elcsügged (41,10), vak, süket (42,18-19) és engedetlen (42,23-24). Ha Izráel egyáltalán szerepel a 42,1-9-ben, akkor sokkal inkább a  van jelen, mint az 1. vers szolgájában. Röviden, ebben a szakaszban a szolga testesíti meg mindazt, amivé Izráelnek kellett volna válnia. Ő Isten tökéletes szolgája.
A kijelentés tehát magához Isten népéhez szól. A szolga pedig, akire utal, nem pusztán egy ideál, amilyenné válniuk kellene, hanem (ahogy idővel látni fogjuk) egy valóságos személy, aki Istennek az ő gyengeségükre és elbukásukra adott válasza. Kiléte ezen a ponton még nem egyértelmű, ezért egyelőre a legtöbb bibliakutató által bevett gyakorlatot követve egyszerűen mint az Úr Szolgájára, vagy mint a Szolgára (nagybetűvel) fogunk rá hivatkozni.
Az első ének három részből áll. Az 1-4. vers a Szolgáról szól ― Izráelhez (). Az 5-7. vers magát a Szolgát szólítja meg, úgy, hogy azt Izráel is hallja ( téged ). Végül a 8-9. vers ismét közvetlenül Izráelhez szól (). Mindhárom rész fő témája az a küldetés, amelyet a Szolgának végre kell hajtania.

Ld. Az ‘Izráel Ézsaiás könyvében’ alcímhez fűzött megjegyzést (35. old.) Úgy döntöttem, hogy nem használom a ‘száműzöttek’ kifejezést e szakasz címzettjeire a 40-55. fejezet szövegkörnyezetében. Bár kétségtelen tény, hogy a 39,5-7 egészen konkrétan utal a fogságra, de az elhangzottak soha nem egyszerűen vagy elsődlegesen egy konkrét, fogságba elhurcolt közösséghez szólnak, hanem Izráel egészéhez, mint Isten választott népéhez. Ez teljesen világossá válik abból, ahogy a ‘Jákób’, illetve az ‘Izráel’ kifejezések előfordulnak a 40,27-ben és a 41,8-ban, mielőtt eljutunk az Úr Szolgájának első énekéhez a 42. fejezetben. A Szolga küldetése mindig egész Izráelre vonatkozik, nem csupán a babiloni fogságban lévőkre (49,5).

Az 1-4. versben a kulcsszó a  (mispát). A Szolga  (1),  (3), és  a földön (4). Itt azonban óvatosnak kell lennünk, mert Ézsaiás könyvében a  szó jóval tágabb értelemben szerepel, mint amit mi ‘törvény’ alatt értünk. A 40,14-ben arra a rendre vonatkozik, amelyet Isten a teremtéskor az egész világegyetemre nézve eltervezett. A 40,27-ben arra utal, hogy Izráel az a nemzet marad a világban, amely különleges kapcsolatban van Istennel, a 41,1-ben pedig azzal kerül összefüggésbe, hogy a nemzetek hamis követelései és istenei elnémulnak, és az az igazság érvényesül, hogy Isten a történelem korlátlan ura. Ebben az összefüggésben a Szolga küldetése egyetemes jelentőségűvé nő. Maradéktalanul valóra kell váltania Istennek a saját népére vonatkozó tervét, és az Úrról, Izráel Istenéről szóló igazságot minden néppel meg kell ismertetnie: Mindenekelőtt azt, hogy Ő a történelem egyedüli és korlátlan Ura és a világ teremtője.

Itt a ‘helyes eljárás’ szó szerint ‘a  útja’.

Az ‘ügyem’ szó szerint ‘az én -om’.

Az ‘ide’ szó szerint ‘a  helyére’.

Ugyanezt a hatalmas küldetést írja le az 5-7. vers, ahol a Szolgáról, mint a  és a  hordozójáról esik szó (6b). Mint teremtő, Isten  minden embernek (5b). Sőt Isten, aki a világot megalkotta, egyben felelősséget is vállalt ennek a világnak a jólétéért; Isten és az emberiség között ‘szövetség’ jött létre, mely már magában a teremtésben is kifejeződik. A néppel kötött  és a nemzeteknek adott  magában a Szolgában ölt testet. Általa valósulnak meg Isten tervei a világban, azáltal, hogy megnyitja a , és kiszabadítja a börtönből a  (7). Röviden szólva, a Szolga megszabadítja az emberiséget a bűn pusztító és lealacsonyító következményeitől, és visszaadja az embereknek valódi szabadságukat és méltóságukat, mely Isten gyermekeiként illeti meg őket.
Végül, a 8-9. vers  és  dolgok összefüggésébe ágyazza a Szolga küldetését. A korábban elhangzott próféciák és a kibontakozó események közötti összefüggés jelentős bizonyítékot szolgáltatott a Babilonban élő foglyok számára az Úr kizárólagos és korlátlan hatalmáról, melynek megnyilvánulását maguk is tapasztalhatták (lásd különösen Círus felemelkedését). A Szolga munkája azonban új fejezetet nyit Istennek a népével és a világgal való kapcsolatában, amelyben  újonnan és minden korábbinál hatalmasabban nyilvánul meg. Végül pedig az új éghez és az új földhöz vezet el (65,17; 66,22).
A Szolga küldetésének valódi csodája azonban nem annyira lélegzetelállító távlataiban, mint inkább abban van, ahogyan azt véghez viszi. Nem Círushoz hasonló világhódító. Erejének forrása Isten Lelke lesz (1). Uralmát Isten igéjén keresztül fogja gyakorolni (4b). Szelíd lesz, nem hatalmaskodik (2.3a), a 4. vers első sora pedig kifejezetten arra utal, hogy küldetése során szenvednie kell.

A Szolga  (4b) szó szerint ‘az ő , ami inkább ‘tanítás’-t vagy ‘útmutatás’-t jelent, nem pedig a mai értelemben vett törvényt. Az utolsó énekben (61,1-3) a Szolga úgy jelenik meg, mint az evangéliumnak a Szentlélek által felkent hirdetője.

Círus és a Szolga szembeállítása végül visszavezet bennünket a néphez, akiről ebben a szakaszban szó van. Kettős szabadításra volt szükségük. Meg kellett szabadulniuk a fizikai értelemben vett fogságból, melyet Isten Círus által vitt véghez. Meg kellett szabadulniuk a keserűségtől, a vakságtól és a lelki  is (7). Szükségük volt valakire, aki meg tudta gyógyítani megromlott kapcsolatukat Istennel. Isten itt arra a Személyre irányítja figyelmüket, aki ezt majd elvégzi értük. A 40. fejezet elejének vigasztaló üzenete a Szolga művében gyökerezik. Az első ének az Úr Szolgájáról minden ember számára örömhír, de elsősorban Izráel népe számára volt az. Isten gyógyító, megváltó műve velük kezdődött, és utána áradt ki a szomjazó világba (vö. Róm 1,16).”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/