Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. október 2. 0:29
Tárgy: Ézs 2,1-5. - Fegyverből kovácsolt szerszám - Szentháromság u. 17.

Kedves ’Fegyverkovácsok és kapakovácsok’!

A héten jelentős idődeficittel rendelkeztem, aminek szomorúságára csupán a nyomtatott anyagok feldolgozását és vázlatkísérleteket tudok küldeni e héten. Fogyasszátok kapa-békességgel! ;‑)

Vázlatkísérlet1:
Fegyverből kovácsolt szerszám
Feszültség jelen és utolsó napok között
Zarándokok Sionja
Háború és béke
Vázlatkísérlet2:
Az utolsó napok hegye
Szilárd hegy
Kimagasló hegy
Megmászandó hegy
Tanító hegy
Gondolatok az ige kapcsán:
Kommentárok:

:
„Iz 2,1-5.
Jövendölés a végső időkben megvalósuló egyetemes kiterjedésű istenországról. A próféta szerint ennek az országnak Jeruzsálem lesz a központja, és jellemzője lesz az egyetemes béke. Némi eltéréssel megtalálható ez a jövendölés Mik 4,1-4 versekben is.
Iz 2,1.
Ez a cím a 2-12. fejezetek egészére vonatkozik, melynek második felét (6-12. fejezet) a benne szereplő fontos messiási jövendölések alapján ‘Immánuel könyv’-nek szokás nevezni.
Iz 2,2.
Az utolsó időkben: jellegzetes megnevezése a végső, messiási időknek. — Szilárdan áll: a szókép Jeruzsálem fontosságát hangsúlyozza, mely az egyistenhit világközpontja lesz.
Iz 2,3.
A tanítás… az Úr igéje: a végső, teljes kinyilatkoztatásra vonatkozó kifejezések.
Iz 2,4.
Az istenország végső megvalósulását az általános béke és jólét képeivel érzékelteti a próféta. Ez az idilli leírás részben és lelki értelemben már a földön megvalósul Krisztus Egyházában.”

:
„Iz 2,1
látomás, prófétai kép.
Iz 2,1
mondván. A 2. 3. 4. rész egy összefüggő jövendölést képez. Ebben a próféta legelőször vigasztalja a szorongatott jámborokat, egy, az ő idejében már ismeretes jövendöléssel (3-ik jegyz.) az egyetemes béke-religióról (2,2–4.), és inti őket, hogy ha e kegyelemben részesűlni óhajtanak, járjanak az Isten útain (5. v.), melytől, fájdalom! az izraeliták közöl sokan eltértek, miután a kevélység, bujálkodás, gonoszság lett uralkodóvá, mi miatt az isteni büntető itélet elkövetkezik (2,5–4,1.), mely azonban nem fog örökké tartani, hanem ama boldog békeidőnek ad majd helyet, melyben a nemzet istentelen része elkülönöztetik, s fölvirágzik az új nemzedék, mely Isten közvetlen oltalma alatt áll (4,2–6.). E jövendölés kihirdetése valószinűleg Joatán idejére esik, mert azalatt az ország virágzó‑ bővelkedő‑ és harcziasnak iratik le, mint ezen király alatt volt, de nem Ákáz és Ezekiás alatt.
Iz 2,2
az itt következő jövendölés (2–4. v.) Mikeásnál, a mi prófétánk kortársánál is (4,1–3.) megvagyon. Úgy látszik, a nép között már régibb időkből ismeretes volt, s azt Izaiás maga czéljára (lásd 2-ik jegyz.) fölhasználta.
Iz 2,2
az utolsó idő, a régi zsidókra nézve, a messiási idő, és igen alkalmasan, mivel ez idő Isten földi országának utolsó fejlődési korszaka. A héber szerint átalán: A napok jövendőjében.
Iz 2,2
A templom hegye (Sion vagy Mória, mely Sion hegyének egy része volt), képleg, itt az igaz religió helyett vétetik, mely utólsó fejlődésében Jézus Krisztus religiója; a többi hegyek a pogány vallások helyett vétetnek. Értelme ez: Az utolsó időben az igaz religió, mint Jézus Krisztus religiója minden nép között el lesz terjedve a földön. Hogy a próféta a Messiás religiójára gondolt, kitűnik nem csak abból, hogy a próféták a Messiás eljövetét átalában az utolsó időhöz kötik, hanem leginkább abból, hogy Mikeásnál 4. és 5. r. hol e jövendölés bővebben adatik elé, a Messiás világosan megneveztetik (5,2.).
Iz 2,3
tehát nem csak az egy Izrael népe.
Iz 2,3
Az Úr útja az Istennek tetsző élet. Az Úr útján való járás, az életnek Isten kijelentett akarata szerinti intézése, ellentétben áll az embernek saját útján való járásával, az életnek saját önkénye szerinti intézésével.
Iz 2,3
A próféta okát adja, miért sietnek a népek oly készséggel Jerusalembe? mivel t. i. az igaz religió Sionból fog kiterjedni az egész földre.
Iz 2,4
Ez egyetemes religió által Isten a népeket saját romlásukról meggyőzi és útbaigazítja.
Iz 2,4
A héber szerint: szőllőmetsző-késeket.
Iz 2,4
azután nem lesz többé háború, hanem átalános béke a földön. A próféta összefoglalja a messiási idő első és utolsó szakát, a mennyiben az isteni béke amabban már a földre jött (Ján. 14,27.), az utóbbiban pedig a béke átalános lesz, s minden külső viszonyba is behat (Lásd a bevezetését a prófétákhoz 5.).
Iz 2,5
Rajta tehát, izraeliták! mivel ily dicső, békés idő, az egyetemes világreligió fog jőni, készűljünk ahhoz hűséggel és buzgó ragaszkodással az Úr törvénye iránt; mert a mostani állapotban nem vagytok arra érdemesek. Következik a nép bálványozásának, bujaságának és elveteműltségének megrovása.”

:
„Ésa. 2,1–5. A népek megtérnek Istenhez. Megvalósul a béke.
Az új címfelirat arra mutat, hogy itt Ésaiás beszédeinek egy másik gyűjteménye következik. A 2–4. vers megtalálható Mik 4:1–4-ben is. A jövendölés valószínűleg nem származik sem Ésaiástól, sem Mikeástól, hanem mindkettőjüknél idézet. Régi és közismert jövendöléssel van dolgunk, amelyet a próféta időszerűnek tartott és elmondott a maga kortársainak.
Az utolsó napok a messiási korszakot jelentik, Gen 49:1; Num 24:14; Jer 23:20. Ez az idő az új teremtés kora lesz, 2Pt 3:13. Megváltozik a teremtett világ. A Sion-hegy, amelyen az Úr temploma épült, a legmagasabb lesz a hegyek között, Zak 14:10. Oda fognak zarándokolni a népek, mert megértik majd, hogy csak az Úr tud tóráh‑t, tanítást adni, 1:10. Egyedül Ő képes arra, hogy ‘ítéljen a népek között’, megoldja az emberi együttélés kérdéseit. A jövendölés azt is megmondja, hogy miféle megoldást készített Isten. Az Istentől jövő megoldás: a béke. Feleslegessé válnak a fegyverek. A drága vasat, amelyből még kevés volt a próféta idején, nem fegyverek gyártására fogják használni, hanem a békés földművelő élethez szükséges szerszámokká kovácsolják. Így valósul meg Isten eredeti terve: az ember Isten uralkodótársa, Isten uralmának a megvalósítója lesz a földön, Gen 1:26.28; Zsolt 8:5–10. Ebből a sokat és sokszor idézett jövendölésből megtudjuk, hogy a háború nem Isten akarata, hanem az Istentől elszakadt bűnös emberek műve. Az 5. v. a jelenre vonatkozólag is levonja a következtetést: Jákób házának már most is az ‘Úr világosságában’ kell járnia: Isten tanítására kell figyelnie és a békességen kell munkálkodnia, Mt 5:9.”

:
„5. A BÉKESSÉG NAPJA (2,1 —- 5)
Egy új cím vezeti be a következő próféciát, vagy próféciákat. Éppen ezt nehéz eldönteni, hogy az 1. vers csak a 2-4-re vonatkozik‑e, vagy a gyűjteménynek arra a részére, amely 2,6-4,6-ig terjed. Nem fontos az eldöntése. Nekünk azt kell meglátnunk, hogy a próféta, mikor Jeruzsálemről és Júdeáról beszél, természetes határgondolatokkal érkezik el az üdv egyetemességéhez, a világszombathoz — amelyben Izrael is csak egyik tényező — ; viszont az, ami a világegyetemre vonatkozik, történetileg, előkészítésben Júdeához és Jeruzsálemhez kapcsolódik. Érdekes, hogy olyan Igéről szól, amit Ézsaiás . A prófécia csakugyan ‘látott’ Ige, látott beszéd.
A másik, amit előre kell bocsátanunk, az, hogy ez az igerészlet majdnem szó szerint előfordul Mikeás 4,1-2 verseiben. Mikeás Ézsaiásnak kortársa volt. Melyik látta s melyiktől vette át a másik ezt a látást? Ézsaiás mellett kell döntenünk. Ézsaiás a határozott és döntő univerzalista. A világszombat, a népek egyetemes megbékélése az ő sajátos, egyéni gondolata, s ezt próféciáinak rendszerébe egészen beépítette. Mikeás nem univerzalista, ő Ézsaiáshoz mérve nacionalista. Nála az ézsaiási gondolat, amely akkor már a köztudatba átment, nacionális színezetet, alkalmazást nyer.
Az, hogy ez a prófécia éppen itt van, ahol Ézsaiás Izrael elvetéséről és megítéléséről szól, nem esetleges dolog; azt igazolja, hogy Izrael széttöretése út és előfeltétel a világszombathoz, de az utolsó napokból kibontakozó békeország mégis az üdvtörténeti előfeltételeken: Izraelen és a Sionon valósul meg. Az univerzális Izrael és Sion nem más, mint a lelki Izrael, a lelki Sion.
A próféta látja, hogy a Sion hegye, ‘az Úr házának a hegye’ csodálatosan emelkedni kezd. Már magasabb mint az Olajfák hegye, magasabb mint a Nébó, sőt még a hófedte Hermonnál, Észak szent hegyénél is magasabb, holott ezekhez képest csak kis halom. Emelkedése egyszercsak megállapodik, és akkor látja a próféta, hogy megindul feléje a népek egyetemes özönlése. Ahogy a zarándokok tartanak évenként egyszer a Sion hegye felé, úgy özönlik, árad minden pogány nép az utolsó napok felmagasztalt temploma felé, Jákób Istenének, az egy igaz Istennek házához. De nem azért mennek, hogy a kultuszban részt vegyenek, hanem azért, hogy Isten megtanítsa őket az ő utaira, az Útra, az egyetlen igaz tudományra (Tórára), amelyet csak Az jelenthet ki, csak Az taníthat meg, Aki templomul a jeruzsálemi Siont választotta. Ezt tanítja minden népnek, kivétel nélkül, természetesen Izraelnek is, akinek  — A látás nagyszerűségét fokozza, hogy a népek mondják, amit cselekszenek: ‘jertek, menjünk fel az Úrnak házához!’ — és meg is cselekszik. Ezzel mintegy vallást tesznek, óriási konfesszió ez, amelyből a végső megoldás ünnepélyessége és bizonyossága árad. Még ezt is tetézi az a prófétai szemlélet, hogy a beláthatatlan zarándoksereg viszi magával fegyverét : kardját és dárdáját. Ezek a fegyverek azonban az Úr előtt átalakulnak a békés munka szerszámaivá: kapákká és metszőkésekké, amelyekkel kertet mívelnek és szőlőt nevelnek.
Ez a béke, a munka teremtő korszaka. A paradicsomi állapot visszatérése. Sineár földjén, a Bábel tornyánál szétvált nemzetek újra testvérek lesznek, és megértik egymást. A kiválasztás gondolata nem vész el, csak kiterjed; az elmúló eonban a kiválasztottak voltak a kisebbség, az új eonban a többség lesz, amely tartja a kisebbséget.
Mindez az által megy végbe, hogy a népek megtanulják az ‘Úr utait’, megismerik Azt, Aki azt mondja: ‘Én vagyok az Út!’
Az 5. versről nem tudjuk, ennek a próféciának a végső szava, vagy a következőnek a kezdete. Értelme mindenképpen ugyanaz: Izraelre alkalmazza a próféciát, s ez nem más, mint: ‘Jertek, járjunk az Úr világosságában !’ ”

:
„3. A HELYREÁLLÍTÁS ÍGÉRETE (2:1-5)
Rögtön azután, hogy Ézsaiás keményen elítélte a nemzet bűnös életmódját (egy per formájában; 1:2-31), bevezet egy olyan képet, ami próféciájának védjegyévé vált. Eljön az idő, amikor Jeruzsálem különleges helyzetet fog élvezni a világon. A Mik 4:1-3 majdnem azonos az Ézs 2:1-4-gyel.
 Ezekben az igeversekben az az üzenet fogalmazódik meg, amit (vö. 1:1). Egy időben a prófétákat ‘látók’-nak nevezték Izráelben, mert Istentől kapott képességük volt arra, hogy ‘meglássák’ vagyis előre megmondják azt, ami történni fog (1Sám 9:9). Itt Ézsaiás előre megmondja Jeruzsálem és Júda jövőjét. A helyreállítási próféciákban, melyek kiemelkedőek Ézsaiás könyvében, nincs szó a pontos időről, hogy ezek mikor teljesednek be (talán Ézsaiás nem tudta; vö. 1Pt 1:10-11). Itt egyszerűen csak azt írja, hogy Más bibliai szakaszok világossá teszik, hogy ezek a jövendölések az ezeréves uralom alatt fognak beteljesedni, amikor Krisztus ezer évig uralkodik a földön. Isten Ábrahámnak, Mózesnek és Dávidnak tett szövetségi ígéreteiből Ézsaiás tudta, hogy Izráel újból visszakerül az ígéret földjére, és megint kiemelkedő helye lesz a népek között.
arra a hegyre utal, ahol a templom épült (és ahol az ezeréves királyság temploma is felépül majd, Ez 40-43). A Szentírásban a gyakran kormányzó hatóságokra utalnak (Dán 2:35; Ám 4:1). Isten templomi uralma kiemelkedő lesz Ézsaiás próféciáiban gyakran megismétlődik a jeruzsálemi templomhegy kiemelkedő jellege, egészen a könyv végéig (Ézs 11:9; 25:6-7; 27:13; 30:29; 56:7; 57:13; 65:11, 25; 66:20). Ézsaiás világosan tudatosítani akarta olvasóiban, hogy Isten megvédi szövetséges népét lelki érzéketlenségük ellenére, és még akkor is, ha fogságba mennek.
Amikor ezek az események megtörténnek, sok vonzódik majd Jeruzsálemhez (vö. 14:1; 27:13; 66:23; Zak 8:23; 14:16), hogy elmenjen Isten (a templomba, Ézs 2:2a). Az Úr és lesznek vonzók, melyeket erről a helyről lehet megismerni. Sőt maga  adja tovább a törvényt (51:4). (Ézsaiás több tucatszor utal többször, mint a Szentírás bármely más szerzője. Itt ez a kifejezés szinonimájaként szerepel; vö. 4:3; 40:9; 52:1; 62:1. Lásd magyarázat a Zak 8:3-nál.) Az ezer év idején az emberek mindenütt rádöbbennek, hogy Isten kinyilatkoztatása alapvetően szükséges az életükhöz. Meg akarják ismerni és aszerint akarnak élni 
Ez Ézsaiás könyvének egyik legismertebb verse. Isten az egész világot meg fogja ítélni és elcsitítja a vitákat. Mindenütt megköveteli, hogy és tartózkodjanak a háborútól. Általános békesség fog uralkodni, ahol nem lesz katonai összetűzés vagy kiképzés, mert a harci eszközöket és mezőgazdasági eszközökké alakítják át és vö. Jóel 4:10). A békének ebben az egész világra kiterjedő időszakában a nemzetek Jeruzsálembe mennek, hogy tanuljanak Istentől (Ézs 2:2). A békesség nem emberi erőfeszítések eredménye lesz, hanem Isten jelenlétének és Jeruzsálemben végzett munkájának következménye. Abban az időszakban Izráel beteljesedik Isten Lelkével (Ez 36:24-30), és az Úr megbocsátja bűneit (Jer 31:31-34).
Ézsaiás ezt a rövid szakaszt úgy fejezi be, hogy buzdítja olvasóit: (éljünk) 
A próféta Izráelt nevezi, utalva ezzel Jákób leszármazottaira. Ézsaiás nyolcszor használja ezt a kifejezést (5-6. v.; 8:17; 10:20; 14:1; 29:22; 46:3; 48:1), míg minden más próféta összesen csak kilencszer használja. Amikor a Szentírás nagy igazságokat nyilvánít ki a jövővel kapcsolatban, gyakran emlékezteti olvasóit arra, hogyan éljenek a jelenben (pl. 1Thessz 4:13-18; 5:1-8; 2Pt 3:10-14; 1Jn 3:2-3). Figyelembe véve, hogy az ezer év idején minden nemzet özönleni fog Jeruzsálembe, hogy tanuljon Isten igéjéből, magától értetődő lesz Izráelnek, aki már ismeri ezt a törvényt, hogy be is tartsa (‘világosságánál’ járjon), amíg az Úr meg nem alapítja dicsőséges országát.”

:
„2. FEJEZET

1. A dicsőség az utolsó napokban (2,1-4)
2. Figyelmeztetés a világosságban járásra (2,5)
3. A nép romlottsága (2,6-9)
4. Jahve napja (2,10-3,1)
Az 1-4. versek látomása ugyancsak a jövőre szól. Amikor Izráel megtér és birtokba veszi a földet, amikor Jahve háza újra Izráel országában fog állni, akkor fog ez a jövendölés beteljesedni. Hasonlítsuk össze a Mik 4,1-5-tel! Az Úr (Jahve) napja az Ő látható megjelenésének napja, hogy ítélettel sújtsa a földet. Hasonlítsuk össze az Ézs 24-gyel, Sof 1-gyel stb.!”

:
„Ennél a pontnál az anyag elrendezése bonyolulttá válik. Az új felirat (2,1) azt mutatja, hogy az itt bevezetett gyűjtemény, mely a ‘Júdára és Jeruzsálemre vonatkozó’ próféciákat tartalmazza, eredetileg az 1,1-31-től függetlenül létezett. Lehet, hogy ez a gyűjtemény kezdetben magában foglalta, megszakítások nélkül, a jelenleg a 9,7–11,9-ben található hiteles anyagot, de egy adott időben az ‘Izajás emlékiratai’ (→ 16) néven ismert részt közbeiktatták; ezzel megszakították a gyűjteményt, és más részeket is elmozdítottak helyükről (vö. 5,8-24.25-30). A könyv jelenlegi formájában a felirat a 13,1-ig terjedő részt vezeti be.
Annak ellenére, hogy néhányan kétségbe vonják e próféciának izajási eredetét, összhangban van Izajásnak Jahve egyetemes királyságára vonatkozó elgondolásával és tanításának más vonatkozásaival. A prófécia megtalálható még Mik 4,1-4-ben, de az a próféta, aki megjövendölte a templom lerombolását (Mik 3,12), nem mondhatta ezeket a szavakat. Ez aligha jelent mást, mint ‘a jövőben^’ (ld. E. Lipinski:  20 [1970] 445-450); néha egy új rendre vonatkozik, és nem egy Izajásnál későbbi eszkatológiát tartalmaz. Sion kiválasztása Jahve hajlékául, Sion mint a különös oltalom helye és a nemzetek zarándoklatának célpontja, melyhez néha a béke és a fegyverek megsemmisítésének motívuma kapcsolódik, olyan témák, amelyek a ‘Sion-zsoltárokban^’ (Zsolt 46; 48; 76; 87; → 34:62) és más zsoltárokban is megtalálhatók, és egy Izajást megelőző hitet fejeznek ki. A kifejezések a zarándoklat-terminológiához tartoznak (‘föl kell menni^’ Jahvét imádni). A hangsúly a tanítás keresésén van (itt a ezt jelenti; vö. 1,10) a lelki számkivetettségben. Fel kell ismerni, hogy Jahve ‘útjai’ igazak. A jelen és az eszményi jövő közötti különbség viszont abban áll, hogy míg most még Júda is elveti Jahve (30,8-10), a jövőben mindenki elfogadja azt. Az itt leírt béke föltételezi a hódító háborúkról való lemondást, valamint Jahve általános rendelkezéseinek és egyedi döntéseinek elfogadását. Izajás békeszeretete az eszményi király leírásában is felismerhető (9,5-6; 11,6-9). Egy későbbi szerkesztőtől származó buzdítás; Mik 4,4 végkövetkeztetése egészen más.”

:
„FÉNY, VAGY SÖTÉTSÉG
Ézsaiás 2.
A béke korszakának ígéretét Mikeás is (4,1—3) beépíti könyvébe. Az Úr házának felmagasodó hegye nem az ember beképzeltségének jelképe, mint volt a Bábel tornya, hanem tájékozódási pont, ahová tanításért, békére ösztönző feddésért áramlanak a népek. Akkor majd így biztatják egymást: ‘Jöjjetek’ (3). De Jákób házában már ma el kell hangoznia, hogy járjanak együtt az Úr világosságában (5).
Elébe kellene hát sietni az Úrnak, s közben feltöltekezni a vonzerőkkel. Micsoda biztató távlatok, s mégis épp az ellenkezőjét cselekszik. A fény erejét kellene begyűjteniök, mint a fényelem, s ehelyett haszontalanságokkal vannak tele. Az idegeneknek nyújtott barátkozó kéz önmagában még nem volna baj. De ha feladják érte elhívásukat, pótolhatatlan veszteség éri őket. Isten baráti jobbját veszítik el. — ‘Ti, akik Isten szövetségét megtöritek, nem tudjátok‑e, hogy a világgal való barátság ellenségeskedés az Istennel?’ (Jak 4,4). Felelősségünk e világért csak akkor váltható hiteles tettekre, ha vállaljuk elhívásunk. Istennek ki kell hívnia népét e világból, hogy megbízással visszaküldhesse oda őket.
Isten ÓSZ‑i népe lehetett (nagynéha!) bőviben kincseknek, fényes hadseregnek. Mégis ‘mit használ az embernek, ha az egész világot megnyeri, lelkében pedig kárt vall?’ (Mt 16,26). Dúskálhat a javakban kis időre, de hosszú böjtje lesz. Jön az Úr napja (12. Ám 5,18—20), s érkezése hasonló lesz egy Északról támadó hatalmas szélviharhoz. A kiemelkedő pontokat támadja meg legelőbb. A Libanon cédrusát, s a Básán tölgyeit tépázza meg, s nem kíméli az ember alkotta büszke építményeket sem. Rátámad a gazdag teherrel rakott Tarsís-hajókra. — Nehéz eligazodni benne, milyen időszakról beszélhet a próféta. Talán saját korának rossz hajlamait kívánja irtani azzal, hogy felidézi a salamoni gazdagság hátrányos következményeit (1Kir 10,14—11,13)?
Ha pedig majd a kozmikus ítéletben az Úr felmagasztaltatik, a mindig csak mának élő ember, bálványait sutba dobva, rettegve rejtőzik a sziklahasadékokba (10.19—21. Hós 10,8. Jel 6,16).
Vagy járunk együtt, felemelt fővel, az Úr világosságában, vagy mindent veszítve — magamat is —, rejtőzöm a sötétben. — Rosszabb ez a halálnál.”

:
„Az Úr hegye (2,1-5)
A 2,1-ben olvasható fejléc a könyv címének (1,1) rövidített változata, mely ismét arra hívja fel a figyelmünket, hogy a könyvben található látomás mennyire átfogó. Időben Uzzijjá napjai (1,1) és az utolsó napok (2,2) között mozog. Témáját tekintve Júda és Jeruzsálem áll a középpontban. A 2. fejezet bevezetése előrevetíti azt az utat, melyen a könyv egésze végigvezet: a történelmi Siontól a megtisztító ítéleten keresztül a jövő Sionjáig.
A hegyek fontos szerepet játszottak az Izráellel szomszédos népek vallásában. Úgy vélték, hogy itt találkozik ég és föld, s ezért az oltárok és templomok közkedvelt helye a hegytető volt. A kánaániak az ‘áldozóhalmokon’ imádták isteneiket, s ezzel tőrbe csalták az izraelitákat. Amikor a vallási reformok idején Izráel határain belül megszüntették az áldozóhalmokat (36,7; vö. 2Kir 18,4.22; 2Krón 14,3; 32,12), az őket körülvevő nemzetek továbbra is szent hegyeiken imádták isteneiket.
Ézsaiás előre látja azt a napot, amikor egyetlen szent hegy magaslik majd ki, amely az összes többit háttérbe szorítja. Ebben az értelemben Ézsaiás látomása kizárólagos. Ugyanakkor azonban korlátlanul befogadó is, hiszen valamennyi nemzetről és sok népről beszél, amint a Sionhoz jönnek, hogy osztozzanak Izráellel Isten uralmának áldásaiban. Végül Ézsaiás látomása az egyetemes béke látomása is, melyet évszázadok visszhangoznak (4). Ézsaiás azonban azt is látja, hogy ez a béke csak akkor válik majd valósággá, amikor a nemzetek hajlandóak lesznek megalázni magukat az ige előtt, amely a Sionról hangzik, ahol az egy igaz Isten kijelenti magát. Az a béke, amely más alapokon nyugszik, kegyetlen megtévesztés csupán. Ezt az igazságot mindig szem előtt kell tartanunk, amikor a vallási pluralizmus modern világában hűek szeretnénk maradni Isten Igéjéhez.
Az Úr hegye tehát Isten eljövendő királyságának jelképe, amelyben a megtisztított és helyreállított Sion központi szerepet fog játszani. Ézsaiás arra szólítja kortársait, hogy már most ennek a dicsőséges jövőnek a fényében éljenek (5).

Ebben az értelemben a Sion maga is jelképes jelentéssel bír. Minden bizonnyal lesz egy új Jeruzsálem az új égen és új földön, ez azonban messze felül fogja múlni a ‘város’-ról alkotott jelenlegi elképzeléseinket. Ez az összes megtért ember otthona lesz, mindazoké, akik a kezdetektől az emberi történelem végéig valaha is üdvösségre jutottak (35,10; 51,11; Jel 21-22).

Ézsaiás nem hunyt szemet kora valósága előtt. Olyan indulattal szólalt fel az igazságtalansággal, a csalárd politikával és képmutató vallásossággal szemben, amiben nem sok versenytársa akadna manapság. Ösztönzését a jövőről szóló látomásból merítette. A vallás sohasem a valóság elől való menekülés volt számára. Ellenkezőleg, ez volt az a forrás, amely erőt adott neki ahhoz, hogy szembe merjen nézni a valóság-gal. Így kell élnünk nekünk is (1Pt 1,13).”

:
„1946. január 6.
VÍZKERESZT
Ezt az igét kapta látomásban Ézsaiás, Ámóc fia Júdáról és Jeruzsálemről:
Az utolsó napokban szilárdan fog állni az Úr házának hegye a hegyek tetején. Kimagaslik a halmok közül, és özönlik hozzá valamennyi nép. Eljön a sok nép, és ezt mondják: Jöjjetek, menjünk föl az Úr hegyére, Jákób Istenének házához! Tanítson minket utaira, hogy az ő ösvényein járjunk. Mert a Sionról jön a tanítás, és az Úr igéje Jeruzsálemből. Ítéletet tart a nemzetek fölött, megfenyíti a sok népet. Kardjaikból kapákat kovácsolnak, lándzsáikból metszőkéseket. Nép a népre kardot nem emel, hadakozást többé nem tanul. Jákób háza, jöjjetek, járjunk az Úr világosságában!
Ézs 2,1-5
JÁRJUNK AZ ÚR VILÁGOSSÁGÁBAN!
Isten kétféle világosságot adott az embernek. Az egyik a józan emberi értelem fénye, ebből akarunk emberi gondolkodásmódot kialakítani. A másik a hit világossága. Ez a fény azoknak adatik, akik hisznek Jézusban. Az értelem fényében csak azt láthatjuk, ami van, a hit fényében az is látható, ami lesz. Ez olyan, mint a művészi látás. A műterem sarkában heverő alaktalan márványtömbben csak a művész látja az angyalfejet. A vásznon lévő szívfoltokban csak a festő lát arcképet. A nyers építőanyagban csak az építész látja a kész templomot. Luther mondta, hogy a napkeleti bölcseknek és a három királynak Isten ilyen szemet adott, a hit világosságát. Ebben a fényben látták meg, hogy Heródes minden pompájában is csak nyomorult ember, és a jászolban fekvő tehetetlen gyermek a Krisztus! Ilyen látást kapott Keresztelő János, mikor azt hirdette: Ilyen szemet kapott Péter Cezárea Filippinél, amikor bizonyságot tett: Istennek fia! Ilyen fény vette körül a damaszkuszi úton Pált, ilyen szemeket adott az Úr Ézsaiás prófétának. Abban az időben erősen hanyatlott Dávid trónjának dicsősége, és mind magasabbra emelkedtek azok a hegyek, ahol a bálványok voltak. De ő látta az Úr hegyét, ami mindennél magasabb. Higgyétek, Ézsaiás látta, hogyan borul le a jászol előtt a három napkeleti király, látta a 12 tanítványt, látta a misszionáriusokat szerte a világban. Látta, hogy jönnek a népek az Úr házának hegyéhez, a Sion dicsőségéhez. Jönnek, és hozzák az ajándékokat. Mikor körös-körül a népek egymás ellen fordultak, hadi szekereket, fegyvereket készítettek, a sarlókat és kaszákat kardokká egyenesítették, ő látta azt az országot, ahol nincsen háborúság, ahol fegyvereikből kapákat csinálnak, és dárdáikból metszőkéseket, és nép népre kardot nem emel, és hadakozást többé nem tanul.
Ézsaiás így szól hozzánk, vízkeresztet ünneplő gyülekezethez: Arra szólít, hogy mi is ilyen szemeket kérjünk az Úrtól, a Keresztelő Jánosok és Péterek szemét. Az értelem fényében csak azt látjuk, hogy mindig kisebb az Úr házának hegye, és gyengül az egyház befolyása. Volt olyan idő is, hogy a királynak térdet kellett hajtani az előtt, aki magát az egyház látható fejének tartotta. Ma már az a vélemény alakult ki, hogy a keresztyénség egyes emberek magánügye, az egyház kegyes emberek társasága és hitgyakorló egyesület. A keresztyénség ereje meggyöngült. Minél inkább halad a világ, annál inkább igaza lesz a filozófusnak, hogy a keresztyénség a mai kor gyermekei számára érthetetlen legenda. Mindinkább igaza lesz Marxnak, hogy az anyagtól függ az élet és a történelem. Az evangéliumnak védelemre kellett szorítkoznia. Ez a háború is a misszió csődjét jelentette. Minden európai háború megutáltatja a nem keresztyén országokkal azokat a keresztyén országokat, amelyek nemcsak krisztustalanul, hanem embertelenül tudják marcangolni egymást. Egyre jobban erősödik az Antikrisztus missziója. Keresztyén népek elfordulnak Krisztustól, és régen keresztyén országokban egész nemzedékek nőnek fel Krisztus nélkül. Az értelem fényében az Úr házának a hegye nagyon-nagyon alacsony.
A hit világosságában kell néznünk. Az indiai jógikról olvastam, hogy olyan képességük van, hogy amit akarnak, megláttatják hallgatóikkal. Jó lenne, ha én kapnék ilyen képességet, hogy testvéreimmel elfeledtetném azt a képet, amelyet az értelem rajzolt elénk, és látnánk az Úr házának hegyét, amely mindig magasabb. Kérlek, lássátok, omlanak össze a bálványok és felhőkarcolók, de soha nem omolhat össze a templom, az anyaszentegyház épülete. Elmúlik a világon a változó történelemmel minden politika, minden világnézet, még az is, amelyik milliókat mozgatott meg, de örök az Isten világnézete! Lássátok meg, hogy ledől minden trón, porba hullanak a koronák és a koronás fők, de Krisztus királysága örök, az ő kezéből nem üthetik ki a hatalom kardját és az igazság jogarát. Szétmállanak a földi birodalmak, csak az Isten országa örök, ahol sarlókat készítenek a kardokból, ahol nem készítenek fegyvereket, ahol békesség van a szívekben a jóakaratú emberek között. Egyszer az időknek a végén, az  — ahogy Ézsaiás mondja — Isten megadja a harmadik világosságot nekünk, az örök élet világosságát. Akkor mindenki előtt nyilvánvaló lesz, amit ma a hit szemével látunk.
Összesereglenek a népek a Krisztus király előtt, aki szól a balján állókhoz: és veti őket a kárhozatra, a jobbján állókat pedig hívja a békesség országába. Addig is, Jákóbnak háza, jertek, járjunk a hit fényében, járjunk az Úrnak világosságában! Ámen.”

„1955. október 2.
SZENTHÁROMSÁG ÜNNEPE UTÁNI
TIZENHETEDIK VASÁRNAP
Ezt az igét kapta látomásban Ézsaiás, Ámóc fia Júdáról és Jeruzsálemről: Az utolsó napokban szilárdan fog állni az Úr házának hegye a hegyek tetején. Kimagaslik a halmok közül, és özönlik hozzá valamennyi nép. Eljön a sok nép, és ezt mondják: Jöjjetek, menjünk föl az Úr hegyére, Jákób Istenének házához! Tanítson minket utaira, hogy az ő ösvényein járjunk. Mert a Sionról jön a tanítás, és az Úr igéje Jeruzsálemből. Ítéletet tart a nemzetek fölött, megfenyíti a sok népet. Kardjaikból kapákat kovácsolnak, lándzsáikból metszőkéseket. Nép a népre kardot nem emel, hadakozást többé nem tanul. Jákób háza, jöjjetek, járjunk az Úr világosságában!
Ézs 2,1-5
LÁTOMÁS AZ EGYHÁZRÓL
A reformáció hónapjának első vasárnapján Ézsaiás próféta látomása nagyon alkalmas arra, hogy felvessünk és tisztázzunk néhány olyan kérdést, mely az anyaszentegyházzal kapcsolatos.
Egészen mást, mint amit a világ tanít. Az egyházon kívüli és az egyháztól független tudomány azt hirdeti a maga politikai, lelki vagy világnézeti beállítottsága szerint, hogy az egyház a gazdasági viszonyok produktuma vagy a társadalmi erők létesítménye, vagy legjobb esetben azt, hogy emberek szabad társulása vallásos igényeik kielégítése végett. Mi azt hisszük, amit Ézsaiás látott: az egyház az Úrnak háza, az Úrnak hegye, az Úrnak temploma. Ő alapította Krisztus szegeletkövén, a próféták és apostolok fundamentumán, a benne hívő szívek élő tégláiból ő építi ezen a fundamentumon nemzedékről nemzedékre az idők végezetéig. Az egyház népe olyan nyáj, melyet Isten hívott egybe a jó Pásztor köré. Olyan menedékváros, melynek falai között oltalmat találnak a gond, halál és kárhozat elől a menekülők. Olyan bárka, melyet az Ararát felé hajt a Lélek titokzatos fuvallata a pusztító özönvíz áradata felett. Nem egységes ez az egyház. A történelem folyamán különféle nevű, hitvallású, szertartású és tanítású részegyházak ezreire bomlott az egyház. Falai sokszor omladoznak, mert megfogyatkozik vagy kiszárad a hit és szeretet kötőanyaga. A nyájban a bárányok között ott vannak a farkasszívűek is, s a bárkába beszivárog a világ vize. Hívei és papjai bűnösök, engedetlenek, képmutatók és torzsalkodók. És mégis, mindennek ellenére az egyház az Úrnak háza, azaz az Isten ügye ebben a világban, az Istennek nemzedékről nemzedékre megújuló irgalmas cselekedete a mi megmentésünk céljából.
Voltak olyan időszakok, mikor a minden művelődési lehetőségtől megfosztott nép számára az egyház volt az egyetlen alkalom a tiszta és világos ismeretek megszerzésére, s nekünk nem szabad elítélnünk minden mentség nélkül azokat a papokat, akik a szószéket ilyen időkben a kultúra világosságának terjesztésére is használták. Voltak olyan időszakok, mikor az elnyomottak számára egyedül az egyház követelt jogot és szabadságot, s a mi emlékezésünkben legyen mindig megbecsülés is, ha a szociális apostolokra, az emberi egyenlőség hirdetőire gondolunk. Voltak olyan időszakok is — minden missziónak ilyen volt a hőskora —, mikor az egyház az élet és a világ kivetett szegényeinek felkarolásában látta elsőrendű feladatát, s nekünk tisztelettel kell emlegetnünk a lepratelepek orvos-misszionáriusainak némán prédikáló szeretetét. De mi mindennek ellenére mégis azt várjuk az egyháztól, amit Ézsaiás látomása szerint várnunk kell: igét, az Úrnak beszédét. Mindennapi ismeretek terjesztésére, a szociális kérdések megoldására vannak a világban az egyháznál hivatottabb szervek és intézmények is, de az egyházon kívül nincsen senki, aki választ tudna adni az örökkévaló kérdésekre, az emberi lét és sors titkaira, mert ezek a kérdések egyedül abban az igében világosodnak meg, melynek hirdetését Isten az egyházra bízta. A templomban ne új ismeretet várjunk, ne földi álmok és emberi vágyak rózsaszínű ködét, ne is hétköznapi dolgainkban való gyakorlati eligazítást, hanem ítélő és békéltető igét. Mert az ige ezt a kettőt cselekszi velünk. Mint törvény ítél a bűnök felett, emberek és közösségek bűnei felett, ítél személy szerint felettünk is, és mint evangélium megbékéltet minket az irgalom Istenével, megbékéltet önmagunkkal, és megbékéltet emberekkel. Ézsaiás látja azt a boldog korszakot, amikor nép népre nem támad, mikor kapa lesz a kardból, és metszőkés a dárdából, de nem kétséges, hogy az ő látomása szerint és az évezredes történelem keserű tapasztalatai szerint is ez a boldog béke csak úgy jöhet el, ha népek és emberek bűnbánattal fogadják el Isten ítéletét bűneik felett, és hittel térnek hozzá bűneikből. Isten a térítésnek és békítésnek ezt a szolgálatát bízta az egyházra, és engedetlen az az egyház, mely ezt nem vállalja, hanem más utat választ, és engedetlenek azok a hívek, akik nem ezt várják, hanem mást.
Bizony, egészen mást, mint amit a világ jósol. Azt tanítják nekünk, hogy kezdetben a természet és sors ismeretlen erőitől való félelem tömörítette az embereket az egyházba, az Isten köré, de amint az ember mindinkább urává válik a természet erőinek, és irányítójává a saját sorsának, úgy szabadul meg szorongattatásai alól, és úgy szabadul fel az egyház tekintélye alól. Az egyház tehát lassanként elveszíti a befolyását, elnéptelenedik, magára marad, elsorvad. Az új nemzedék messzire elkerüli a templomot, az öregek pedig lassan elfogynak. Vannak jelek, melyek mintha ennek a félelmetes jóslatnak az igazságát mutatnák, de mi minden látszat ellenére reménykedünk az egyház diadalában. Túl az üres templomokon, kiszikkadt szívek ezrein, túl a morzsolódó gyülekezetek szomorú látványán előttünk fénylik Ézsaiás látomása: Érősen áll az Úr házának hegye, magasabb lesz minden más hegynél, és özönleni fognak hozzá a pogányok. Számunkra nem meglepetés az egyház úgynevezett kudarca, nem újság megaláztatása, és nem kétségbeejtő sors a gúny és gyalázat, mert az egyházat maga Isten küldte a véres harcok ködös történelmi útjára, és egyházának dicsőségét maga Isten rejtette el a kereszt fekete leple alá. Itt a világban, amíg tart a történelem ideje, az egyház csak küzdő és szenvedő egyház lehet, mikor tehát azt mondjuk, hogy reménykedünk az egyház diadalában, akkor ez nem politikai jóslat, és nem történelmi optimizmus, mert mi nem azt hisszük, hogy évek, évtizedek vagy évszázadok múlva jön el ennek a diadalnak az ideje, hanem azt, amit Ézsaiás hirdetett: a történelem végén, az utolsó időkben. Az egyház földi léte hullámhegyek és hullámvölgyek szakadatlan láncolata, nem azért, mert emberek így akarják, hanem azért, mert Isten Szentlelke, ez a titokzatos lehelet néha észrevétlenül, csendesen fúj, s ilyenkor parányi lánggal pislákol a hit kicsi gyülekezetekben, magányos lelkekben, máskor azonban vihar erejével támad a világra, és a hit máglyáit gyújtja fel, de függetlenül ezektől az Istentől függő történelmi változásoktól, az idők végén az egyház mindennél magasabb lesz, diadala nyilvánvalóvá válik, mert egyetlen, egységes és örök közösségévé lesz azoknak a népeknek és embereknek, akik megbékéltek magukkal, egymással és Istennel.
Mit tegyünk addig, amíg el nem jön ez az utolsó idő? A próféta erre is választ ad. Semmiképpen nem hagyjuk ott hűtlenül az Isten egyházát csak azért, mert történelmi útja kudarcok és kereszthordozások szakadékán vezet keresztül. Semmiképpen nem esünk kétségbe sorsa felett, és nem csatlakozunk azokhoz, akik letűnt korok elöregedett és pusztulásra ítélt intézményének tartják. Azt tesszük, amire Isten szólít fel a próféta által: Az Úr világosságában járjunk! Abban a világosságban, mely áthatol az idők zord sötétségén, és velünk, az Úr házának népével szüntelenül láttatja azokat az utolsó időket, mikor mindnyájunkat magába ölel majd a mennyei Sion örök dicsősége és örök békessége. Ámen.’

:
‘Szentháromság ünnepe után
17. vasárnap
Ezt az igét kapta látomásban Ézsaiás, Ámóc fia Júdáról és Jeruzsálemről: Az utolsó napokban szilárdan fog állni az Úr házának hegye a hegyek tetején. Kimagaslik a halmok közül, és özönlik hozzá valamennyi nép. Eljön a sok nép, és ezt mondják: Jöjjetek, menjünk föl az Úr hegyére, Jákób Istenének házához! Tanítson minket utaira, hogy az ő ösvényein járjunk. Mert a Sionról jön a tanítás, és az Úr igéje Jeruzsálemből. Ítéletet tart a nemzetek fölött, megfenyíti a sok népet. Kardjaikból kapákat kovácsolnak, lándzsáikból metszőkéseket. Nép a népre kardot nem emel, hadakozást többé nem tanul. Jákób háza, jöjjetek, járjunk az Úr világosságában! (Ézs 2,1-5)
JÁRJUNK AZ ÚR VILÁGOSSÁGÁBAN!
Az élet szótárában ott van ez a kellemetlen szó: félelem… Sok mindentől félünk, a felsorolásba bele sem merek kezdeni. Amire igénk alapján gondolok — —, az a tény, hogy sok embert nyomaszt a sötétség. Sokan kifejezetten félnek a sötéttől. Még felnőttek között is akad, aki éjszaka nem meri lekapcsolni a villanyt. Miért? Azért, mert a sötétben bizonytalannak, tehetetlennek, kiszolgáltatottnak érezzük magunkat. A legnagyobb sötétséget a halál gondolata, de leginkább a ténye vetíti ránk. Erre gondol a zsoltáros is, amikor ezt mondja:  (Zsolt 88,7) A halál okát tudjuk, a diagnózis ott van a Szentírásban: A bűn zsoldja a halál. Ám nem mindegy, hogy a halál természetes úton, avagy természetellenes módon, igénkre gondolva: fegyverek által következik be…
Az Ótestámentumban a sötétség szerencsétlenséget és szomorúságot jelent. Szerencsétlenség, szomorúság nemcsak ott van, ahol zúgnak a repülőgépek, dörögnek a fegyverek, hanem ott is, ahol ‘csak’ csatázik. Szóval is lehet ölni! Meggondolatlan szavainkkal, kijelentéseinkkel felidegesítjük egymást, s ezzel rövidítjük egymás életét. Nem véletlenül óvja Jakab apostol, levelének harmadik fejezetében a mindenkori embert a nyelv bűneitől. Azt mondja róla, hogy ‘a gonoszság egész világa’.
Ma minket sajátos helyzetünkben szólít meg az ige, amely bátorítás, buzdítás: Az Úr világosságában járni azt jelenti, hogy Nyugalmunk és békességünk érdekében, és ezt látom az egyetlen jó megoldásnak, főleg azért, mert ezt Jézus maga erősíti meg János evangéliumában: (Jn 12,46) A mi igazi gondunk nem a fizikai sötétség elsősorban, hanem a lelki sötétség, a szívben lévő sötétség. Belső szorongásainkra, nyomasztó érzéseinkre, akár fényes nappalon jelentkező félelmeinkre gondolok. Szenvedünk a lelkiismeretünktől, tetteink, mulasztásaink miatt. Jézus akar és tud rajtunk segíteni. Sőt, ő teszi meg fáradhatatlanul az első lépéseket felénk. Közöttünk van az olvasott és hirdetett igében, megjelenik a szentségekben. Problémáink, gondjaink között számíthatunk‑e rá? Igen! Veres Péter mondta annak idején, hogy Jézus Krisztus a mindenkori embernek, a mai fiataloknak is tud jó eligazításokat adni, mindig tud új utat mutatni népének, mert Jézus több, mint példakép, Jézus eligazító! Ez így igaz! Jézus Krisztusban nyilvánvalóvá lett, hogy a hatalmas Isten már nem csak a Sionon található meg, útmutatása és tanácsa nemcsak az egykori kiválasztott nép számára adatik. Isten Jézus Krisztusban eljött minden emberhez, hozzánk is. Minden kor embere hozzá fordulhat, mert minden élethelyzetben van üzenete, tanácsa. Sok bibliai példa mutatja, aki szívét megnyitotta előtte, annak rendeződtek dolgai: a reménységgel hozzá forduló beteg gyógyultan kezdhetett új életet, a gyászoló vigasztalódást nyert, a bűnös nő bocsánatban részesült. Utóbbinak azt mondta Jézus: (Lk 7,50b) Igen, egy bűnökkel terhelt ember életében rendet teremtett az Úr! A mi eléggé zűrös világunkban, velünk is ezt szeretné tenni. Ki akar emelni bennünket a bűn sötétségéből, egy tisztességes élet világosságába. Nyugalmat, békességet, ha úgy tetszik szeretne nyújtani. Alapigénk előtt ez a fejléc áll: ‘A béke korszaka’. Uram Isten, eljön‑e ez, s mikor? Olyan szép ez a gondolat, hogy nem is lehet igaz — mondják sokan. Talán egy álom leírása ez, vagy a hőn óhajtott emberi vágyak kivetítődése a bizonytalan végtelenbe? Nem! Nem vágyálom ez, hanem Isten ígérete! Legyünk türelmesek, és tegyünk meg mindent időben a magunk helyén. Bízzunk abban, hogy amit Isten megígért, azt meg is valósítja…
Az Úr világosságában járni azt is jelenti: Azokra a dolgokra törekedjünk tehát, amelyek a békességet és egymás építését szolgálják. Vágyaink, igényeink vannak és el-várásaink is, de ha nem tudtuk vagy elfelejtettük volna, ebben a nagy munkában számít ránk is az Isten. Engem, téged, minden embert eszközévé akar toborozni, a magunk helyén. Sokszor visszagondoltam egy évtizedekkel ezelőtti, csendes, karácsonyesti beszélgetésre. Most is, mintha ott érezném magam a téti parókián. Jó öreg principálisom mondta a szeretet ünnepének estéjén: ‘Fiam, a háborúságok nem a harctereken kezdődnek, hanem az otthonokban, otthonainkban kezdődnek és dúlnak.’ Bizony, legyen gondunk a család békességére, a gyülekezet szeretetközösségére, a falu avagy város gondjába épüljünk bele, vegyük fel a körülöttünk lévő kis közösség gondjait. El sem merem gondolni, hogy valakiben felvetődik a kérdés: fontos‑e ez? De mennyire, hogy fontos! Egy egyszerű példával hadd világosítsam meg! Ha egy csendes tó sima tükrébe bedobunk egy követ, keletkezik egy kis hullámgyűrű, aztán jön utána egy nagyobb, és így tovább… terjednek, nagyobbodnak a gyűrűk! Nagyon sok múlik azon, hogy a mi otthonainkból milyen hullámgyűrűk veszik útjukat. avagy a Túrmezei Erzsébet írja című versében:
Jézust az szolgálja itt,
aki máson segít,
és gyámolítja
kicsinyeit, szegényeit,
a gyengéket, a védteleneket.
Isten csodálatos tervét az segíti elő, juttatja előbbre, aki ‘Krisztushordozó’. Van‑e közöttünk Krisztushordozó? Jávor Pál egykori neves színművész halálos ágyán kérte lelkigondozóját: Atyám, kérem beszéljen nekem sokat Jézusról. Meggyőződésem, hogy csak Krisztus evangéliuma mentheti meg ezt a megtévedt emberiséget. Igen, megtévedt emberiség vagyunk! Ezért hangzik a próféciában, hogy ‘Járjunk az Úr világosságában. Az Úr világosságában járni azt is jelenti: Isten cselekszik, de azt várja tőlem, tőled, hogy mi sem maradjunk tétlenek. De nem feledhetjük eszköz voltunkat. Mi ‘csak’ eszközök vagyunk, lehetünk az Isten kezében! Mi maiak, valós helyzetünkben. Ha körülnézünk a világban, hallgatjuk a napi híreket, bármennyire is az ellenkezőjét tapasztaljuk Isten ígéretének, mégsem bizonytalanodhatunk el, mert az igében mondottak Isten ígéretei. A mi Istenünknek hatalma van minden hatalmaskodó fölött, s amit ő ígér, azt meg is valósítja.
Az Úr világosságában járni azt is jelenti: A legfőbb és legnyugtalanítóbb kérdésünk az, hogy Türelmetlen ember — mondom magamnak is —, figyelj arra, ahogyan a prófécia kezdődik: Ez az idő, az Isten által kirendelt idő Jézus eljövetelével, feltámadásával, a Lélek kitöltetésével már kezdetét vette. Eljött a Szabadító, élőként ma is köztünk van, s Lelkével hitet teremt bennünk. Adjon Isten mindnyájunknak élő hitet, hogy türelmesek, kitartóak, szolgálatra mindig készek legyünk. Bízzunk abban, hogy egyszer majd elmondhatjuk, amit egy amerikai regény mottójaként olvastam valamikor: ‘…hosszú volt, és meredek az út, Magányos, sötét tájon vitt keresztül. Ím, dalt fakasztott ajkamon, És lámpást adott kezembe az Úr!’
Járjunk az Úr világosságában! Járjunk az Úr világosságával!”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/