Subject: Zsolt 103,6-13(-14). - Örök harag helyett magas szeretet - Szentháromság u. uee.
Author: Tamás Szakács

Kedves ‘Elnyomott porból levők’!

Ismét eljött az idő, hogy jelentkezzem:

Vázlatkísérlet1:
Örök harag helyett magas szeretet
A harag hossza
A szeretet magassága
A bűnbocsánat távolsága
A vázlathoz:
 — mondják gyakran a gyerekek egymásnak, ha valami nem tetszik, és megsértődnek. De milyen hosszan tart Isten haragja?
A harag hossza
Amikor a gyermek mondja: , akkor ezen felnőttként csak nevetünk, hiszen tudjuk, hogy ez az  hamarosan véget ér, és úgyis kibékülnek. Ha azonban felnőtt mondja ezt — valószínűleg nem ezekkel a szavakkal, de azonos értelemben —, akkor az már megrendítőbb. Aki soha nem bocsát meg, aki az élete végéig képes haragudni a másik emberre, aki szinte vagy szó szerint szóba se hajlandó állni vele, állandóan ellenségesen viselkedik, arra emberi értelemben valóban elmondhatjuk, hogy örökké haragszik. Félelmetes ilyen állapotban lenni! Az ilyen ember megemészti önmagát, és agyontapossa emberi kapcsolatait. Azonban még ez a szörnyű helyzet is véget ér földi életünkkel. Mennyivel félelmetesebb azonban, ha Isten haragszik örökké! Mert az valóban örökké tartó. Ha már az emberi soha meg nem bocsátó harag is , akkor még inkább — szó szerint —  az, ha Isten haragszik örökké. Mi tagadás, Istennek meg is van az oka, hogy örökre haragudjon.
A szeretet magassága
Mindemellett a zsoltáros mégsem halál‑ és kárhozatfélelemben vergődik. Mégsem a harag örök. Amikor az Örökkévalóra tekint, akkor egészen mást fedez fel: Isten szíve közepét, a szeretetet. Az örökkévalóság mértéke nem a harag, hanem ez az égnél is magasabb szeretet:  Ez a szeretet mozgatja tetteiben, ez a szeretet helyezi hatályon kívül — az amúgy jogos — haragot és ítéletet. Miközben a földet elönti a mélységes és mérhetetlen emberi bűn, mégis győzedelmeskedik az egekből a mind e fölé magasodó, égnél is magasabb szeretet.
A bűnbocsánat távolsága
Mi az oka ennek az igazságtalanságnak? Akkor értjük meg leginkább, ha előbb megpróbáljuk megnézni, miként múlik el a harag emberi viszonyainkban. A gyermekek  leginkább úgy múlik el, hogy valójában eleve nem gondolják komolyan. Ha nem a leggyötrelmesebb — és azért ritka — soha meg nem bocsátó haragról van szó, akkor egyik gyakori  az időben rejlik. Egyszerűen egy idő után elévültnek érezzük a harag okát. Vagy kevésbé egyszerűen az idők során elfelejtjük, miért is kellene haragudnunk — vagy legalábbis nem érezzük már olyan fontosnak az esetet. Netán a szeretet jegyében döntünk úgy, hogy nem haragszunk. Isten haragja azonban nem ilyen. Ő a gyermekekkel ellentétben nagyon is komolyan gondolja haragját. Bűneink nem évülnek el. Elfelejteni sem felejti, mert a memóriájával nincsenek gondok. A bűnök súlyát, fontosságát sem értékeli át. Sőt, még — önmagában — a szeretet miatt sem  néz át a bűnökön, mintha nem volna miért haragudnia. A titok nyitja egy olyan módban rejlik, amit néha magunk is alkalmazunk, ha a maga töredékes voltában is. Arról van szó, hogy bűneinket eltávolítja. Nem rehabilitál, nem felment, hanem kegyelmet ad.
Aktuálisan: t elítélték — nem kért kegyelmet, mert nem tartotta magát bűnösnek. Aztán rehabilitálásakor semmisnek tekintették az ítéletet, lévén tényleg nem bűnös. A mi esetünkben nem erről van szó. Itt arról az esetről van szó, amikor igenis bűnösek vagyunk, és ítéletet érdemlünk — de aztán a köztársasági elnök kegyelmet gyakorol. Isten is így veti el bűneinket — messzebbre, mint amilyen távolságra van egymástól (akár földrajzilag, akár gazdaságilag, akár kulturálisan) kelet és nyugat. Ez a vétkeket messzire vető bűnbocsánat az egyetlen oka és lehetősége, hogy az örök harag örök szeretetbe fordulhasson.
Vázlatkísérlet2:

Törvényes és igazságos
Cselekedetet megismertető
Porból formáló
A vázlathoz:
Miképpen bánik az Úr az emberrel? Pontosítsuk: a zsoltárrészlet azt fejti ki, miképp bánik az Úr az elnyomottal. (Ez persze nem csak szó szerint értendő, az alázatos és szegény, ill. az elnyomott az istenfélőket jelenti...)
Törvényes és igazságos
Az első megállapítás, hogy Isten törvényesen és igazságosan bánik azokkal, akik keresik és félik Őt. Itt persze nem a jogi értelemben vett eljárásmódra kell gondolni, hanem Isten törvénye és Isten igazsága szerepel. Isten törvénye, amely akaratát fejezi ki, amely keretet ad és rendet szab életünknek — de amely épp ezért kárhoztat is minket. Isten igazsága, amely nem a magunk hamis és hazug igazságát, nem a kirakat-igazságot jelenti, hanem Isten felfoghatatlan és tökéletes igazságát.
Cselekedetet megismertető
Ehhez az igazsághoz pedig úgy akarja elvezetni az embert, hogy megismerteti magát. Megjelent Mózesnek, akik aztán azzal bízott meg, hogy miközben vezetője lesz a népnek, és így ismertette meg magát Izráel népének szabadító tettével. Mózes által pedig rámutatott arra, Aki majd eljön, hogy igazán közel hozza hozzánk önmagát, hogy igazán megismerhessük Őt. Mózessel megismertetett útja pedig nem más, mint a keresztút, népével megismertetett cselekedete pedig nem más, mint a megváltás.
Porból formáló
Irgalmának az alapja az, hogy ismer minket. Tudja, hogyan formálta az embert porból — azaz tudja, hogyan formált Téged! Tudja, hogy nem aranyból, sem ezüstből, hanem porból lettünk. Mégsem tekint minket apró porszemeknek, érdektelen koszszemcséknek, hanem sokkal inkább esendőségünket tekinti, hogy formáltatásunk magyarázza törékeny voltunkat, és ezáltal szeretetére rászorultságunkat. Ezért nem vétkeink szerint bánik velünk, hanem az apa irgalmával.
Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Nem értem, a 14. vers milyen okból maradt ki a perikópából, hiszen a héberben () is egy egységet képez. Célszerűbbnek tartom, ha ezt is hozzávesszük. (Mindemellett a  a perikópának megfelelően osztja be magyarázatát...)

A színes jelölések értelme:  az általam fontosabbnak tartott gondolatok;  a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat;  az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat;  átmeneti eset a  és  között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes;  átmenet a  és  között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a  használata is a  helyett; végül  a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

:
„Zsolt 103,8.
Az egész zsoltárnak ez a vers az alapgondolata. Már az Ószövetségben világossá válik, hogy Isten elsősorban irgalmát és jóságát akarja megmutatni az embereknek (Kiv 34,6), s ezzel előkészíti azt a megállapítást, amit János apostol Krisztus működése nyomán így fogalmaz meg: Isten a szeretet (1Jn 4,8).”

:
„Zsolt 102,7
Kegyelmének bizonysága az ő törvénye.”

:
„Zsolt. 103,6–13. vers.
A zsoltáríró itt Istennek Izráellel szemben tanúsított szövetségi hűségét dicséri. Ezt fejezi ki a két : ‘igazságok’ (= igaz tettek; Bír 5:11; 1Sám 12:7; Mik 6:5) és az elnyomottakat megmentő ‘ítéletek’. A zsoltáríró önmagát is az elnyomottak közé sorolja. A 7. vers Mózesről szól, akivel az Úr megismertette ‘utait’, isteni tervét (Ex 33:13; Deut 32:4; Ézs 55:6k.; 58:2). A későbbi kor Mózest prófétának tartotta (Num 12:6–8; Deut 18:15). Az Úr ‘cselekedetei’ kifejezés a Vörös-tengernél véghezvitt csodára (Zsolt 77:13; 78:11) vagy az egész üdvtörténetre vonatkozik (Zsolt 9:12; 105:1). A 8. vers a liturgiában gyakran használt kifejezéssel szól az Úr ‘irgalmáról és kegyelméről’. Mindkettő intenzív képzésű szó, mely állandó tulajdonságot vagy magatartást fejez ki (Ex 34:6; Neh 9:17; Zsolt 86:15; 145:8; Jóel 2:13; Jak 5:11). A következő versek összehasonlítják az Úr kegyelmét az Úr haragjával. A kegyelem nagyobb a haragnál. A harag csak ideiglenes (Zsolt 30:6; 78:38; Ézs 54:7k.; 57:16). A kegyelem azonban ‘az égig ér’, végtelen (Zsolt 36:6; 57:11; 89:3). A 11k. vers mögött ‘második’ Ézsaiás igehirdetése áll (Ézs 55:6k.). Ebben igen fontos, alapvető szerepe volt a bűnbocsánat hirdetésének (Ézs 40:1k.). Végül az atyai szeretethez hasonlítja a zsoltáríró azt a könyörületet, amellyel Isten a gyülekezet, az istenfélők felé fordul (Ex 4:22; 14:1; 32:6; Ézs 1:2; 63:16; Jer 3:19; Hós 11:1; Mal 1:6; 3:17; Mt 6:9; Lk 15:11–32).
Zsolt. 103,14–18. vers.
Ezek a versek a panaszénekből valók. Az ember mulandóságának gondolatát először úgy fejezi ki a zsoltáríró, hogy az ember porból való; gyenge, gyarló (Gen 2:7; 3:19; Jób 7:10; 10:9; 14:2; Zsolt 39:5–7; 89:48; 102:12; 144:3k.). {
} Ezután a forró széltől elszáradó mezei virághoz hasonlítja az emberi életet (Jób 14:2; Zsolt 90:5k.; Ézs 40:6–8; 51:12). Ha meghal az ember, hamarosan elfelejtik (16b. vers). Mindez irgalomra indítja az Urat, Aki ‘ismeri formáltatásunkat’, tudja, milyen gyengék vagyunk. A 14. vers második felében levő ‘emlékezik rá’ szó intransitiv igéből képzett passiv participium, mely tartós tulajdonságot fejez ki (egyébként az intransitiv igéknek nincs passivuma). Az Úr hűsége időben is végtelen (17. vers). Bízhatnak benne az ‘istenfélők’, ‘szövetségének megtartói’, akik ‘emlékeznek rendelkezéseire, hogy teljesítsék azokat’. A gyülekezetről van itt szó, azokról, akik hittel és engedelmességgel felelnek a kegyelemre.”

:
„103. ‘ÁLDJAD, ÉN LELKEM, AZ URAT!’
A szent dicséreteknek (himnuszoknak) állandó jellemvonása, hogy a költő felhívással, biztatással kezdi az éneket. Felszólítja a gyülekezetet, a hívőket, a hallgatókat, az egész Földet az Úr magasztalására, s akkor következik a himnusz, elmondása annak, milyen felséges az Úr. A 103. zsoltár írója biztatja: ‘Áldjad, én lelkem, az Urat!’ (1.) Ez vagy felelet a kultuszdráma megelőző nagy eseményére, annak hatására, vagy pedig egy benső kényszer, az ihlet szorongatásának elmondása a továbbiak kiemelése végett. Még alá is húzza: nemcsak áldja az Urat, hanem egész bensője, egész lénye, ő maga mindenestül, úgy, mint egy lelki adottság testi megjelenése.
Ezután következik Csodálatos rendet mutat. Az első öt vers egyéni szinten mozog: az Úr jótéteményeiről az ő A második strófa (6—13.) az Úr dicsőségét zengi, úgy, amint az a az üdvtörténetben jelentkezik. A harmadik strófa (14—18.) az örökkévalóval a mulandót állítja szembe, főképpen úgy, amint az a mutatkozik, végül a negyedik rész (19—22.) Istent, mint az örökkévalóság Urát trónálló szolgái között, szemlélteti.
1. 1—5. v. Egy újjáteremtett lélek optimizmusa szólal meg ezekben a versekben. Megtapasztalta ennek a világnak nagy rontásait. Tudja, mi a bűn, mi a betegség, mi a halál és mi a kárhozat. És Isten mindezekből kiszabadította, mert Úr mindenek felett. Miért? Megmondani nem tudja, csak utal reá: tetszett neki úgy cselekedni. Azért, mert Ő kegyelem. S most itt áll a nagy szenvedések után betöltve örömmel, testben, lélekben megújulva, mint a mesebeli sasmadár (főnix, vö. Ézs 40,31), és úgy áll itt, mint egy király. Kegyelemmel és irgalommal megkoronázva.
2. 6—13. v. A zsoltáríró nem marad meg a személyes élménynél. Hittapasztalását egyetemes törvénnyé szélesíti: Igazságot cselekszik az Úr és ítéletet, minden elnyomottal. Megismertette az ő utát, akaratát, célját, Törvényét Mózessel, és Izrael fiaival az ő cselekedeteit. Most ennek a summáját foglalja össze ebben a két szóban: Igazság és Kegyelem. Istennek volna oka feddőzni, volna oka haragjában elveszíteni, ha szigorú igazsága szerint ítélne minket, ki állhatna meg Előtte, mert az ő lénye égető szentség és abszolút igazság, s mégis, az egész üdvtörténet Mózestől kezdve a most zengő zsoltárig azt mutatja, hogy Ő nemcsak igazság, hanem kegyelem is. Három hasonlattal szemlélteti ezt: Amilyen magas a Földtől az ég — vertikális távolság — , olyan nagy az Ő kegyelme az Őt félők iránt. Amilyen távol van napkelet napnyugattól — horizontális távolság — , olyan messze vetette tőlünk bűnbocsánatával, irgalmával bűneinket. Mint ahogy reggel nincs este és este nincs reggel, úgy nincs bűn ott, ahol az Isten bűnbocsátó kegyelme munkálkodik. Igen, mert ő nemcsak király, bíró, teremtő, hanem mindenekfelett Atya és szabadító. Itt a zsoltár az Újszövetség legmagasabb csúcsához érkezik, s mintha hallanók Jézus szavát: Ő előbb szeretett.
Az Isten atyasága benne van az Ótestamentumban, nem hiába, hogy a régi keresztyén misztériumokban Ádámék a paradicsomkertben a Miatyánkat imádkozzák. Az Ó- és Újtestamentum atyasága között az a különbség, hogy az Ótestamentum ide érkezik fel, mint végső csúcsra; az Újtestamentum innen indul alá, mint kezdetből és előzményből. Másodszor: az ótestamentumi atya-fogalom csak a kegyesekre, szentekre, a [= méltóbb — lat.] Izraelre vonatkozik (Hós 11,1—8), míg az Újtestamentumban mindenkire, elsősorban a bűnösökre, a tékozló fiakra.
3. 14—18. v. Az örökkévaló Istent mutatja a mulandó emberrel szemben, a Teremtő dicsőségét a teremtménnyel szemben. Az 1Móz és a 90. zsoltár motívumai bújnak meg beszédében. Az emberi élet szánalmas kicsinysége, nyomorúsága jelenik meg előttünk — a régi panasz —, milyen jó, hogy olyan Istenünk van, Aki azt érti, látja, megbocsátja és megváltja a maga örökkévaló gazdagságából. Azzal, hogy Ő mindig ugyanaz, mindig hű, ígéreteit megtartja. Szövetséges népének életét is olyan hosszúnak tartja, mintha történelmi örökkévalóság lenne, s a népek ebben az egy és szemmel be nem látható életében megmutatkozik az ő kegyelme és igazsága. Azok, akik megtartják az ő szövetségét, részesei az ő életének, ha nem is a maguk múló életében, de utódaiknak beláthatatlan sorában, ahogy a Dekalogus [= Tízparancsolat — gör.] mondja: ‘ezeríziglen’.
4. 19—22. v. Egy végső, mindent összefoglaló vízióban látja az Urat, mint az örökkévalóság királyát. Az egek egeiben ül megerősített trónján, az ő uralkodása, szuverenitása mindenkire kihat, láthatókra és láthatatlanokra, égre, Földre, Seolra. Körülötte állnak trónállói: angyalok, fejedelemségek, hatalmasságok. A teremtett világ énekeljen a Teremtőnek! A mindenségnek ebbe a roppant kardalába belesuttog a halk szó:
‘Áldjad, én lelkem, az Urat!’
Koráról csak annyit mondhatunk, hogy Deutero-Ézsaiás hatása alatt áll.”

:
„103. zsoltár
Miután Dávid áttekintette, hogy Isten milyen irgalmas volt hozzá, abból merített reményt, hogy népe szövetséges kapcsolatban áll az Úrral, bár bűnösök és esendők. A zsoltáros ezzel a bizalommal eltelve az egész teremtett világot felhívta, hogy áldják Urukat.
Úgy tűnik, mintha ez a szabadulást ünneplő zsoltár a Zsolt 102-beli imádságra adott válasz lenne.
A. Isten irgalmas tettei (103:1-5)
Dávid arra biztatja magát hogy , vagyis teljes szívvel dicsérje Isten (vö. 33:21). Az Úr sok jótéteményét figyelembe véve ez kétségkívül indokolt volt.
Dávid dicséri az Urat sok irgalmas cselekedetéért, beleértve a bűnök megbocsátását (3a v.), a betegségek meggyógyítását (3b v.), a halálból való szabadítást (4a v.), Dávid életének hűséges (vö. 8, 11, 17. v.) és gyengéd (vö. 8, 13. v.; 116:5; 119:156) történő gazdagítását, szükségleteinek betöltését (vö. 104:28; 107:9) és a megújítást. A megkoronázás áldásban való részesítésre utal (akárcsak a 8:6-ban). Isten segítségének köszönhetően a zsoltáros lelkileg erős volt, mint a sas, amely hosszú életének végéig megőrzi erejét (vö. Ézs 40:31).
B. Isten irgalma (103..6-18)
Dávid Izráel történelmének egyes részleteire utalva azon elmélkedik, hogy az Úr hűséges marad az esendő bűnösökkel kötött szövetséghez.
Dávid először föleleveníti az Úr Mózessel kötött szövetségét. Miután néhány szóban dicséri az Úr elmondja, hogy Isten és Mózes népének, mint (vö. 4, 13. v.; 86:15; 111:4; 145:8) és Isten mutatkozott be, aki ennélfogva és szövetségi hűséggel (vö. 103:4, 11, 17) teljes. A 8. vers arra épül, amit Isten Mózesnek mondott a Sínai-hegyen (2Móz 34:6; vö. Neh 9:17; Zsolt 86:15; 145:8; Jóel 2:13; Jón 4:2). E tulajdonságok folytán Isten hűséges népének fiaihoz, és meg fogja szabadítani őket az elnyomástól.
Dávid ezután elmondja, hogy az Úr irgalmasan megbocsátja a bűnöket. Mivel Isten lassú a (vö. 8. v.),  (pert indít valaki ellen’) a bűnös emberrel, és a bánik vele. (vö. 4, 8, 17. v.) folytán pedig teljesen elválasztja a bűnt a vétkestől, amikor megbocsát neki.
Ezekben a versekben Dávid azt írja, hogy az ember élete ugyan mulandó, de magát az embert megszilárdítja az Úr (vö. 4, 8. v.) törékeny népéhez (13. v.), mert hogy természeténél fogva — mennyire múlandó (14-16. v.). Az ember közönséges van (vö. 1Móz 2:7), és élete olyan rövid, (vö. Zsolt 37:2; 90:5; 102:5, 12; Ézs 40:6-8) és a vadvirágoké. Azonban Úr szövetségi (vö. Zsolt 103:4, 8, 11) azokkal akik engedelmeskednek neki. A zsoltáros itt is (vö. 102:25-28) az Úr örökkévaló voltával vigasztalja a múlandó embert. Az ember reménysége nem más törékeny teremtményekben van, hanem az örökkévaló Istenben.
C. Isten dicsérete (103:19-22)
Dávid kijelenti, hogy az Úr hatalma a föld részére kiterjed. Ezért minden Isten mennyei vagyis az ő és az összes kell URat. Dávid ugyanúgy fejezi be zsoltárát, mint ahogy elkezdte: arra buzdítja magát hogy ”

:
„103. ZSOLTÁR

1.	A teljes megszabadítás javai (103,1-7)
2.	Ő irgalmas és kegyelmes (103,8-18)
3.	Trónja és királysága (103,19-22)
Ez is nagyon kedvelt zsoltár, mert Isten népe szereti drága és gyönyörű kifejezéseiért, amelyekkel Megváltó Urunk teljes szabadításáról beszél, valamint arról a kegyelmes könyörületről, amelyet övéi iránt mutat. De nem hagyhatjuk figyelmen kívül azokat a prófétai szempontokat sem, amelyeket csak kevés hívő ember ismert fel. Ez valójában dicsőítő himnusz, amely a megváltott és helyreállított Izráel részéről fog hangzani. Szívből fakadó dicsőítés lesz majd az övéké. Gonoszságaik megbocsáttattak, betegségeik meggyógyultak, életük megszabadult a sírtól, nyájassággal és gyengéd irgalommal vannak megkoronázva. Ifjúságuk megújult, mint a sasé (Ézs 40,28-31), amely majd akkor fog kiteljesedni. Ezután jön az irgalom bősége szeretett népe iránt! A befejező versekben trónja és királysága látható, és minden Őt áldja.”

:
„Feltehetően betegségből való gyógyulásért mondott (3. v.), egyéni hálaadás, amelynek himnikus vonásaira Gunkel nyomdokain járó formakritikusok hívták fel a figyelmet. Szerkezete: 1-5, 6-18 (tovább tagolva 6-14 és 15-18), 19-22. {
} A bűnbocsánat és a testi betegségből való gyógyulás közötti képzettársítás az ÚSz-ben is megtalálható (Mk 2,10-11); a bűn és a betegség képzete, az ÓSz-ben (Jób; Zsolt 32,3-5; 107,17) és az ÚSz-ben (Jn 9; Jak 5,14-16) egyaránt társul. A zsoltáros életének megóvása ‘a pusztulástól’ (az alvilágtól) a halálos betegség témájának folytatása. A ‘javak’ vonatkozhatnak Isten jótéteményeire általában, de vonatkozhatnak sajátosan az isteni jelenlétre is úgy, ahogy a Kiv 33,19-ben. {
} Itt a Kiv 33,13, a 8. versben pedig a Kiv 34,6 nyilvánvaló idézése mellett figyelemre méltó még a 3. versnek a Kiv 34,9-re való utalása is. A Kiv 34,6 idézését közvetlenül követő versek az idézetet magyarázzák: a 9. v. Isten haragjáról, a 10. irgalmáról, a 11. állhatatos szerelméről a 13. pedig könyörületességéről szól. {
} Vagy célzás Iz 40,6-8-ra, vagy egy közös motívum önálló megjelenése. Vö. Zsolt 90,5-6; Jób 14,2; Iz 51,12. A füvet kiszárító ‘szél’ a sirokkó, a keleti szél. Az emberi halandósággal szemben áll az Úr örök szerelme azok iránt, akik szövetségéhez hívek. A zsoltáros az istenek tanácsának valamennyi tagját, az egész mennyei sereget felszólítja, hogy csatlakozzanak az égben trónoló Úr dicsőítéséhez. A magasztalás kórusához az egész teremtett világ csatlakozik, és a zsoltár a kezdő szavak ismétlésével ér véget.”

:
„VÁLASZ ISTEN JÓTÉTEMÉNYÉRE
Zsoltárok 103.
Megint egy zsoltár, amelyben visszhangoznak a második Ézsaiásra visszavezethető gondolatok. Nem a próféta utánzásáról van szó, hanem inkább arról, hogy Isten kijelentése szövi át a hálaadást, s benne önálló hitvallásként újból alakot ölt.
A költő, legyen Dávid, vagy bárki más, és az ismételten éneket zengő gyülekezet biztatja, serkenti a maga lelkét, hogy el ne feledkezzen Istennek egyetlen jótéteményéről sem. Aki nem feledékeny hallgató (Jak 1,25), az nem lesz feledékeny a hálaadásban sem. Megtanul továbbá helyesen rangsorolni a vett javak között.
Mert kicsiny dolgokban is bizonyítja Isten a hűségét, de a legfőbb jó, amit megtehet velünk, a bűnbocsánat, amely számunkra a Krisztus főpapi áldozatában adatott. – A bocsánat nem merő elnézés. Szabadítása akkor ragadott meg erőteljesen, amikor már a mélység szélén tántorogtam. A szülő szeretete, vagy az orvos gyógyító gondja tükrözhet a felfoghatatlanból egy sejtésnyit. Az értelmet meghaladja a szeretettel és irgalommal megkoronázott jótétemény. Nemcsak megszán, hanem fel is magasztal. Ki érti ezt? Az elveszett fiút várta így a legszebb ruha, a gyűrű és a saru (Lk 15,22).
Aki átéli ezt a mindenekfelett való jót, annak sasként újul meg az ifjúsága. Csak ebből érthető meg a keresztyén ember naponkénti feltámadásainak csodája, hogy képes túljutni a holtpontokon, lelki energiák szabadulnak fel benne, s nehéz helyzetekben is tud újítani.
Isten tehát nem bűneink szerint bánik velünk, s ráadásként még betöltik életünket jótéteményei. – További sajátossága a zsoltárnak, hogy az ember esendő voltát porból lett formáltatására és hamar hervadó virághoz hasonló létére vezeti vissza. Az ige néha, mint itt is, átlépi elveink határait, s vele szemben nem lehetnek mégsem aggályaink, se a magunk mentségére nem adnak alkalmat. Nem mondhatjuk tehát, hogy Istenem, gyarló vagyok, hiszen a teremtményed vagyok!
Pásztoroljuk helyesen a magunk lelkét, s akkor másokat is hitelesen biztathatunk: Áldjuk együtt mind az Urat!”

A felhasznált fordítások forrása egyrészt a  (ld. http://www.crosswire.org/sword) moduljai — ez unicode betűkészlettel működik a héber és görög szövegek esetén —, másrészt a () program — itt sajnos továbbra sem unicode a betűkészlet, így a héber és görög szöveghez szükség van a  fontjaira. A kivételeknél pedig a  külön jelölve. A  esetén a forrásmegjelölés az  által használt módon történik.

[Aleppo] Aleppo Codex
 ^6ו  עשה צדקות יהוה    ומשפטים לכל-עשוקים
 ^7ז  יודיע דרכיו למשה    לבני ישראל עלילותיו
 ^8ח  רחום וחנון יהוה    ארך אפים ורב-חסד
 ^9ט  לא-לנצח יריב    ולא לעולם יטור
 ^10י  לא כחטאינו עשה לנו    ולא כעונתינו גמל עלינו
 ^11יא  כי כגבה שמים על-הארץ--    גבר חסדו על-יראיו
 ^12יב  כרחק מזרח ממערב--    הרחיק ממנו את-פשעינו
 ^13יג  כרחם אב על-בנים--    רחם יהוה על-יראיו
 ^14יד  כי-הוא ידע יצרנו    זכור כי-עפר אנחנו
[WLC] Westminster Leningrad Codex:
 ^6עֹשֵׂה צְדָקֹות יְהוָה וּמִשְׁפָּטִים לְכָל־עֲשׁוּקִֽים׃ ^7יֹודִיעַ דְּרָכָיו לְמֹשֶׁה לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל עֲלִילֹֽותָיו׃ ^8רַחוּם וְחַנּוּן יְהוָה אֶרֶךְ אַפַּיִם וְרַב־חָֽסֶד׃ ^9לֹֽא־לָנֶצַח יָרִיב וְלֹא לְעֹולָם יִטֹּֽור׃ ^10לֹא כַחֲטָאֵינוּ עָשָׂה לָנוּ וְלֹא כַעֲוֹנֹתֵינוּ גָּמַל עָלֵֽינוּ׃ ^11כִּי כִגְבֹהַּ שָׁמַיִם עַל־הָאָרֶץ גָּבַר חַסְדֹּו עַל־יְרֵאָֽיו׃ ^12כִּרְחֹק מִזְרָח מִֽמַּֽעֲרָב הִֽרְחִיק מִמֶּנּוּ אֶת־פְּשָׁעֵֽינוּ׃ ^13כְּרַחֵם אָב עַל־בָּנִים רִחַם יְהוָה עַל־יְרֵאָֽיו׃ ^14כִּי־הוּא יָדַע יִצְרֵנוּ זָכוּר כִּי־עָפָר אֲנָֽחְנוּ׃ 
[HebModern] Modern Hebrew Bible:
 ^6עשה צדקות יהוה ומשפטים לכל עשוקים׃ ^7יודיע דרכיו למשה לבני ישראל עלילותיו׃ ^8רחום וחנון יהוה ארך אפים ורב חסד׃ ^9לא לנצח יריב ולא לעולם יטור׃ ^10לא כחטאינו עשה לנו ולא כעונתינו גמל עלינו׃ ^11כי כגבה שמים על הארץ גבר חסדו על יראיו׃ ^12כרחק מזרח ממערב הרחיק ממנו את פשעינו׃ ^13כרחם אב על בנים רחם יהוה על יראיו׃ ^14כי הוא ידע יצרנו זכור כי עפר אנחנו׃ 
Biblia Hebraica:
Ps 103.6
!yfiP;v]miW hw:hyŇ t/qd;x] hce[o
.!yqiWv[}Alk;l]
Ps 103.7
ynEb]li hv,mol] wyk;r;D] ['ydiwyO
.wyt;/lyli[} laer;c]yI
Ps 103.8
!yIP'a' &r,a, hw:hyŇ @WNj'wŇ !Wjr'
.ds,j;Abr'wŇ
Ps 103.9
!l;/[l] alowŇ byriy: jx'n<l;Aalo
.r/FyI
Ps 103.10
alowŇ Wnl; hc;[; Wnyaef;j}k' alo
.Wnyle[; lm'G: WnytenOwO[}k'
Ps 103.11
$r,a;h;Al[' !yIm'v; H'bogŇki yKi
.wya;reyŇAl[' /Ds]j' rb'G:
Ps 103.12
qyjir]hi br;[}M'mi jr;zŇmi qjor]Ki
.Wny[ev;P]Ata, WNM,mi
Ps 103.13
hw:hyŇ !j'ri !ynIB;Al[' ba; !jer'K]
.wya;reyŇAl['
Ps 103.14
rWkz: Wnrex]yI [d'y: aWhAyKi
.Wnj]n:a} rp;[;AyKi
LXX/Greek New Testament:
Ps 102.6
poiwÖn ejlehmosuvna" oJ kuvrio"  kai; krivma paÖsi toiÖ" ajdikoumevnoi".
Ps 102.7
ejgnwvrisen ta;" oJdou;" aujtouÖ twÖ MwushÖ,  toiÖ" uiJoiÖ" Israhl ta; qelhvmata aujtouÖ.
Ps 102.8
oijktivrmwn kai; ejlehvmwn oJ kuvrio", makrovqumo" kai; poluevleos:
Ps 102.9
oujk eij" tevlo" ojrgisqhvsetai  oujde; eij" to;n aijwÖna mhnieiÖ:
Ps 102.10
ouj kata; ta;" aJmartiva" hJmwÖn ejpoivhsen hJmiÖn oujde; kata; ta;" ajnomiva" hJmwÖn ajntapevdwken hJmiÖn
Ps 102.11
oJvti kata; to; uJvyo" touÖ oujranouÖ ajpo; thÖ" ghÖ"  ejkrataivwsen kuvrio" to; ejvleo" aujtouÖ ejpi; tou;" foboumevnou"
Ps 102.12
kaq! oJvson ajpevcousin ajnatolai; ajpo; dusmwÖn,  ejmavkrunen ajf! hJmwÖn ta;" ajnomiva" hJmwÖn.
Ps 102.13
kaqw;" oijktivrei path;r uiJouv",  oijktivrhsen kuvrio" tou;" foboumevnou" aujtovn,
Ps 102.14
oJvti aujto;" ejvgnw to; plavsma hJmwÖn: mnhvsqhti oJvti couÖ" ejsmen.
[LXX] Septuagint, Morphologically Tagged Rahlfs’
^6(102:6) ποιων ελεημοσυνας ο κυριος και κριμα πασι τοις αδικουμενοις ^7(102:7) εγνωρισεν τας οδους αυτου τω μωυση τοις υιοις ισραηλ τα θεληματα αυτου ^8(102:8) οικτιρμων και ελεημων ο κυριος μακροθυμος και πολυελεος ^9(102:9) ουκ εις τελος οργισθησεται ουδε εις τον αιωνα μηνιει ^10(102:10) ου κατα τας αμαρτιας ημων εποιησεν ημιν ουδε κατα τας ανομιας ημων ανταπεδωκεν ημιν ^11(102:11) οτι κατα το υψος του ουρανου απο της γης εκραταιωσεν κυριος το ελεος αυτου επι τους φοβουμενους αυτον ^12(102:12) καθ οσον απεχουσιν ανατολαι απο δυσμων εμακρυνεν αφ ημων τας ανομιας ημων ^13(102:13) καθως οικτιρει πατηρ υιους οικτιρησεν κυριος τους φοβουμενους αυτον ^14(102:14) οτι αυτος εγνω το πλασμα ημων μνησθητι οτι χους εσμεν 
[UMGreek] Unaccented Modern Greek Text:
 ^6Ο Κυριος καμνει δικαιοσυνην και κρισιν εις παντας τους αδικουμενους. ^7Εφανερωσε τας οδους αυτου εις τον Μωυσην, τα εργα αυτου εις τους υιους Ισραηλ. ^8Οικτιρμων και ελεημων ειναι ο Κυριος, μακροθυμος και πολυελεος. ^9Δεν θελει δικολογει διαπαντος ουδε θελει φυλαττει την οργην αυτου εις τον αιωνα. ^10Δεν εκαμεν εις ημας κατα τας αμαρτιας ημων, ουδε ανταπεδωκεν εις ημας κατα τας ανομιας ημων. ^11Διοτι οσον ειναι το υψος του ουρανου υπερανω της γης, τοσον μεγα ειναι το ελεος αυτου προς τους φοβουμενους αυτον. ^12Οσον απεχει η ανατολη απο της δυσεως, τοσον εμακρυνεν αφ  ημων τας ανομιας ημων. ^13Καθως σπλαγχνιζεται ο πατηρ τα τεκνα, ουτως ο Κυριος σπλαγχνιζεται τους φοβουμενους αυτον. ^14Διοτι αυτος γνωριζει την πλασιν ημων, ενθυμειται οτι ειμεθα χωμα. 
[Vulgate:
^7_(102; _-6)  faciens iustitias Dominus et iudicia cunctis qui calumniam sustinent ^8_(102; _-7)  notas fecit vias suas Mosi filiis Israhel cogitationes suas ^9_(102; _-8)  misericors et clemens Dominus patiens et multae miserationis ^10_(102; _-9)  non in sempiternum iudicabit neque in aeternum irascetur ^11_(102; _-10)  non secundum peccata nostra fecit nobis neque secundum iniquitates nostras retribuit nobis ^12_(102; _-11)  quantum enim excelsius est caelum terra tantum confortata est misericordia eius super timentes eum ^13_(102; _-12)  quantum longe est oriens ab occidente tantum longe fecit a nobis scelera nostra ^14_(102; _-13)  sicut miseretur pater filiorum misertus est Dominus timentibus se ^15_(102; _-14)  ipse enim novit plasmationem nostram recordatus est quia pulvis sumus 
Magyar Bibliatársulat Újfordítású Bibliája:
Zsolt. 103,6
Minden elnyomottal törvényesen és igazságosan bánik az ÚR.
Zsolt. 103,7
Megismertette útjait Mózessel, cselekedeteit Izráel fiaival.
Zsolt. 103,8
Irgalmas és kegyelmes az ÚR, türelme hosszú, szeretete nagy. [Zsolt 86,15]
Zsolt. 103,9
Nem perel mindvégig, nem tart haragja örökké. [Ézs 57,16;  Jer 3,12;  JSir 3,22]
Zsolt. 103,10
Nem vétkeink szerint bánik velünk, nem bűneink szerint fizet nekünk.
Zsolt. 103,11
Mert amilyen magasan van az ég a föld fölött, olyan nagy a szeretete az istenfélők iránt.
Zsolt. 103,12
Amilyen messze van napkelet napnyugattól, olyan messzire veti el vétkeinket.
Zsolt. 103,13
Amilyen irgalmas az apa fiaihoz, olyan irgalmas az ÚR az istenfélőkhöz. [Mal 3,17;  Lk 15,11-24]
Zsolt. 103,14
Hiszen tudja, hogyan formált, emlékszik rá, hogy porból lettünk. [1Móz 2,7;  3,19]
Károli:
Zsolt. 103,6
Igazságot cselekszik az Úr, és ítéletet minden [Zsolt. 146,7.  Róm. 2,6-11.] elnyomottal.
Zsolt. 103,7
Megismertette az ő útait Mózessel; Izráel fiaival az [Zsolt. 147,19. 20.] ő cselekedeteit.
Zsolt. 103,8
Könyörülő és irgalmas az Úr, késedelmes [2 Móz. 34,6.] a haragra és nagy kegyelmű.
Zsolt. 103,9
Nem feddődik minduntalan, és nem tartja [Jer. 3,12. 15.] meg haragját örökké.
Zsolt. 103,10
Nem bűneink [Siral. 3,22.] szerint cselekszik velünk, és nem fizet nékünk a mi álnokságaink szerint.
Zsolt. 103,11
Mert a milyen magas az ég a földtől, olyan nagy az ő kegyelme az őt félők iránt.
Zsolt. 103,12
A milyen távol van a napkelet a napnyugattól, olyan messze veti el tőlünk a mi vétkeinket.
Zsolt. 103,13
A milyen könyörülő az atya [Malak. 3,17.] a fiakhoz, olyan könyörülő az Úr az őt félők iránt.
Zsolt. 103,14
Mert ő tudja a mi formáltatásunkat; megemlékezik róla, hogy [1 Móz. 2,7.] por vagyunk.

^6 Igazságot tesz az Örökkévaló és jogot mind a zsaroltaknak. ^7 Megismerteti útjait Mózessel, Izraél fiaival cselekvéseit: ^8 irgalmas és kegyelmes az Örökkévaló, hosszantűrő és bőséges a szeretetben. ^9 Nem mindétig fog pörölni s nem örökké haragot tartani. ^10 Nem vétkeink szerint járt el velünk, s nem bűneink szerint bánt velünk. ^11 Mert a mint magas az ég a föld fölött: hatalmas volt szeretete az ő tisztelői fölött. ^12 A mint távol van kelet nyugattól: eltávolította tőlünk bűntetteinket. ^13 A mint atya irgalmaz gyermekeinek, irgalmazott az Örökkévaló az ő tisztelőinek. ^14 Mert Ő ismeri hajlamunkat, emlékezik rá, hogy por vagyunk.
Szent István Társulati Biblia:
Zsolt 103,6
Igazságos tetteket visz végbe az Úr, az elnyomottnak igazságot szolgáltat.
Zsolt 103,7
Útjait kinyilvánította Mózesnek, a tetteit Izrael fiainak.
Zsolt 103,8
Az Úr irgalmas és könyörületes, szelíd a haragban és gazdag az irgalomban.
Zsolt 103,9
Nem perel untalan, haragja nem tart örökké.
Zsolt 103,10
Nem bűneik szerint bánik velünk, és nem vétkeink szerint fizet vissza.
Zsolt 103,11
Mert amilyen magas az ég a föld felett, olyan nagy irgalma az igazak iránt.
Zsolt 103,12
Amilyen távol van napkelet napnyugattól, olyan messze veti el tőlünk bűneinket.
Zsolt 103,13
Ahogy az apa megkönyörül fiain, úgy könyörül az Úr azokon, akik őt félik.
Zsolt 103,14
Tudja jól, milyen az alkatunk, tudja, hogy a porból származunk.
Káldi Biblia:
Zsolt 102,6
Irgalmasságot cselekszik az Úr, és itéletet minden igaztalanúl szenvedőnek.
Zsolt 102,7
Kijelentette Mózesnek az ő útait, Izrael fiainak az ő akaratját. *
Zsolt 102,8
Könyörűlő és irgalmas az Úr, hosszantűrő és igen irgalmas. [Móz. IV. 14,18.]
Zsolt 102,9
Nem tart haragot örökké, sem örökké nem fenyeget.
Zsolt 102,10
Nem bűneink szerint cselekszik velünk, és nem gonoszságaink szerint fizet nekünk;
Zsolt 102,11
mert a mily magas az ég a föld felett, oly erőssé teszi irgalmát az őt félőkön.
Zsolt 102,12
A mily messze vagyon napkelet nyugattól, annyira távolítja el tőlünk gonoszságainkat.
Zsolt 102,13
Mint az atya könyörűl fiain, úgy könyörűl az Úr az őt félőkön;
Zsolt 102,14
mert ő ismeri alkatunkat, megemlékezik, hogy mi por vagyunk.
Káldi Neovulgáta Biblia:
Zsolt 103,6
Igaz dolgokat cselekszik az Úr,
és igazságot szolgáltat minden elnyomottnak.
Zsolt 103,7
Megismertette Mózessel útjait,
Izrael fiaival cselekedeteit.
Zsolt 103,8
Irgalmas és könyörületes az Úr,
hosszan tűrő és nagyirgalmú.
Zsolt 103,9
Nem tartja meg haragját mindenvégig
és nem fenyeget örökké.
Zsolt 103,10
Nem bűneink szerint bánt velünk,
és nem fizetett meg nekünk gonoszságainkért.
Zsolt 103,11
Mert amilyen magasan van az ég a föld fölött,
olyan nagy az ő irgalma azok számára, akik őt félik.
Zsolt 103,12
Amilyen messze van kelet a nyugattól,
olyan messzire veti tőlünk gonoszságainkat.
Zsolt 103,13
Mint ahogy az atya könyörül fiain,
úgy könyörül az Úr azokon, akik őt félik.
Zsolt 103,14
Mert ő ismeri létrejöttünket,
és megemlékezik arról, hogy porból vagyunk.
Aranyos Biblia:
Sólt. 103.6
Igazságot tselekeszik az UR: és itéletet minden nyomorúltaknak.
Sólt. 103.7
Megjelenti az ö útait Mósesnek: az Izrael fiainak az ö gondolatit.
Sólt. 103.8
[2 Mós. 34:6.] Irgalmas és kegyelmes az UR, késedelmes a’ haragra, és igen kegyelmes.
Sólt. 103.9
Nem mindörökké feddödik; és nem tartja meg mind örökké az ö haragját.
Sólt. 103.10
Nem a’mi büneink szerint tselekeszik mi velünk, és nem fizet minékünk a’ mi álnokságink szerint.
Sólt. 103.11
Mert melly igen magas az ég a’földtöl, ollyan igen nagy az ö jó-vólta az ötet félökhöz.
Sólt. 103.12
Melly távól vagyon a’ Napkelet a’ Napnyugattól, olly meszsze vetette mi tölünk a mi büneinket.
Sólt. 103.13
Miképen könyörül az atya az ö fiain, azonképen könyörül az UR az ötet félökön.
Sólt. 103.14
Mert ö tudja hogy romlandó edények vagyunk: megemlekezik róla hogy porból valók vagyunk.
[GerLut1545] German Unrevidierte Luther Übersetzung von 1545:
 ^6Der HERR schafft Gerechtigkeit und Gericht allen, die Unrecht leiden. ^7Er hat seine Wege Mose wissen lassen, die Kinder Israel sein Tun. ^8Barmherzig und gnädig ist der HERR, geduldig und von großer Güte. ^9Er wird nicht immer hadern noch ewiglich Zorn halten. ^10Er handelt nicht mit uns nach unsern Sünden und vergilt uns nicht nach unsrer Missetat. ^11Denn so hoch der Himmel über der Erde ist, läßt er seine Gnade walten über die, so ihn fürchten. ^12So ferne der Morgen ist vom Abend, läßt er unsre Übertretungen von uns sein. ^13Wie sich ein Vater über Kinder erbarmt, so erbarmt sich der HERR über die, so ihn fürchten. ^14Denn er kennt, was für ein Gemächte wir sind; er gedenkt daran, daß wir Staub sind. 
[KJV] King James Version (1769) with Strong Numbers and Morphology:
^6The LORD executeth righteousness and judgment for all that are oppressed. ^7He made known his ways unto Moses, his acts unto the children of Israel. ^8The LORD is merciful and gracious, slow to anger, and plenteous in mercy.  ^9He will not always chide: neither will he keep his anger for ever. ^10He hath not dealt with us after our sins; nor rewarded us according to our iniquities. ^11For as the heaven is high above the earth, so great is his mercy toward them that fear him.  ^12As far as the east is from the west, so far hath he removed our transgressions from us. ^13Like as a father pitieth his children, so the LORD pitieth them that fear him. ^14For he knoweth our frame; he remembereth that we are dust. 
[LITV] Green’s Literal Translation:
^6Jehovah works righteousness and judgments for all the oppressed. ^7He made known His ways to Moses, His acts to the sons of Israel. ^8Jehovah is merciful and gracious, slow to anger, and of much mercy. ^9He will not always chasten, nor will He keep His anger forever. ^10He has not done to us according to our sins, nor rewarded us according to our iniquities. ^11For as the heavens are above the earth, so is His mercy mighty over those who fear Him. ^12As far as the east is from the west, so far has He removed our transgressions from us. ^13As the pity of a father over his sons, so Jehovah pities those who fear Him. ^14For He knows how we are made, remembering that we are dust. ^15 As for man, his days are as grass; as the flower of the field, so he flourishes. 
[Swe1917] Swedish Bible (1917):
^6
 HERREN gör rättfärdighetens verk
 och skaffar rätt åt alla förtryckta. ^7
 Han lät Mose se sina vägar,
 Israels barn sina gärningar. ^8
 Barmhärtig och nådig är HERREN,
 långmodig och stor i mildhet. ^9
 Han går icke ständigt till rätta
 och behåller ej vrede evinnerligen. ^10
 Han handlar icke med oss efter våra synder
 och vedergäller oss icke efter våra missgärningar.
 ^11
 Ty så hög som himmelen är över jorden,
 så väldig är hans nåd över dem som frukta honom. ^12
 Så långt som öster är från väster
 låter han våra överträdelser vara från oss. ^13
 Såsom en fader förbarmar sig över barnen,
 så förbarmar sig HERREN över dem som frukta honom. ^14
 Ty han vet vad för ett verk vi äro,
 han tänker därpå att vi äro stoft.

La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy , č→č és csere):
Ps 103,6
Yahvé qui fait oeuvre de justice et fait droit ŕ tous les opprimés
Ps 103,7
révéla ses desseins ŕ Moďse, aux enfants d'Israël ses hauts faits.
Ps 103,8
Yahvé est tendresse et pitié, lent ŕ la colčre et plein d'amour;
Ps 103,9
elle n'est pas jusqu'ŕ la fin, sa querelle, elle n'est pas pour toujours, sa rancune;
Ps 103,10
il ne nous traite pas selon nos fautes, ne nous rend pas selon nos offenses.
Ps 103,11
Comme est la hauteur des cieux sur la terre, puissant est son amour pour qui le craint;
Ps 103,12
comme est loin l'orient de l'occident, il éloigne de nous nos péchés.
Ps 103,13
Comme est la tendresse d'un pčre pour ses fils, tendre est Yahvé pour qui le craint;
Ps 103,14
il sait de quoi nous sommes pétris, il se souvient que poussičre nous sommes.

Mivel a  kommentármoduljai  olvashatók (döntő többség angol, kevés német), ezért ezeket ide a legvégére illesztem be, hogy akinek van kedve és/vagy ideje, ezeket is megnézhesse. (Sajnos a Rieger kommentár unicode megoldása problémás, ezért bizonyos karakterek helyett csak egy négyzet jelenik meg. Aki fel kívánja használni, és tud eléggé németül, az reménység szerint kitalálja, milyen betűk maradtak le...) A kommentárokat itt is az  által használt módon jelölöm.

[Clarke] Adam Clarke’s Commentary on the Bible:
Zsoltárok 103:6:
 Verse 6. The Lord executeth] This shall be done because the Lord
will avenge his elect who have cried unto him day and night for
his deliverance: "He is slow to anger;" but he will punish. "He is
plenteous in mercy," and he will save. The persevering sinner
shall be destroyed; the humble penitent shall be saved.

Zsoltárok 103:7:
 Verse 7. He made known his ways unto Moses] From the earliest
part of our history he has been our protector and defence. His
wonderful acts in behalf of the children of Israel are so many
proofs of his mercy, power, and goodness; and so many reasons
why we should now trust in him.

Zsoltárok 103:8:
 Verse 8. The Lord is merciful] See Clarke on Ps 86:15.

Zsoltárok 103:9:
 Verse 9. He will not always chide] He will not contend with us
continually. He has often reproved, often punished us; but his
mercy ever rejoiced over judgment.

Zsoltárok 103:10:
 Verse 10. He has not dealt unity us after our sins] He has never
apportioned our punishment to our sins, nor has he regulated the
exercise of his mercy by our merits.

Zsoltárok 103:11:
 Verse 11. For as the heaven is high above the earth] Great and
provoking as our crimes may have been, yet his mercies have, in
their magnitude and number, surpassed these, as far as the heavens
are elevated beyond the earth.
 
Zsoltárok 103:12:
 Verse 12. As far as the east is from the west] As the east and
the west can never meet in one point, but be for ever at the same
distance from each other, so our sins and their decreed punishment
are removed to an eternal distance by his mercy.

Zsoltárok 103:13:
 Verse 13. Like as a father pitieth his children] This is a very
emphatic verse, and may be thus translated: "As the tender
compassions of a father towards his children; so the tender
compassions of Jehovah towards them that fear him." Nothing can
place the tenderness and concern of God for his creatures in a
stronger light than this. What yearnings of bowels does a father
feel toward the disobedient child, who, sensible of his
ingratitude and disobedience, falls at his parent's feet, covered
with confusion and melted into tears, with, "Father, I have sinned
against heaven, and before thee, and am not worthy to be called
thy son!" The same in kind, but infinitely more exquisite, does
God feel when the penitent falls at his feet, and implores his
mercy through Christ crucified.
 
Zsoltárok 103:14:
 Verse 14. For he knoweth our frame] yitsrenu, "our
formation;" the manner in which we are constructed, and the
materials of which we are made. He knows we cannot contend with
him, and if he uses his power against us, we must be crushed to
destruction. In all his conduct towards us he considers the
frailty of our nature, the untowardness of our circumstances, the
strength and subtlety of temptation, and the sure party (till the
heart is renewed) that the tempter has within us. Though all these
things are against us, yet it must ever be said, whatever use we
make of it, "the grace of God is sufficient for us." But alas!
alas! who makes use of that sufficient grace? Here, then, is cause
for condemnation. But, O amazing mercy! if any man sin, we have an
advocate with the Father, Jesus Christ the righteous. And like as
a father pitieth his children, so the Lord pitieth them that fear
him; for he knoweth our frame, he remembereth that we are but
dust. The man who can say, in the face of these Scriptures, Let us
sin that grace may abound, is a brute and demon, who has neither
lot nor part in this thing.
 
[DTN] Darby Translation Notes:
Zsoltárok 103:6:
103:6  justice (b-5)  Lit. 'righteousnesses and judgments.' 

Zsoltárok 103:7:
103:7  acts (c-9)  Or 'doings.' 'exploits.' so Ps. 66.5; 78.11; 105.1. 

Zsoltárok 103:11:
103:11  is (d-12)  Lit. 'so has prevailed.' 
[Geneva] Geneva Bible Translation Notes:
Zsoltárok 103:7:
He made known his ways unto e Moses, his acts unto the children of Israel.
(e) As to his chief minister, and next to his people. 

Zsoltárok 103:9:
He will not always f chide: neither will he keep [his anger] for ever.
(f) He shows first his severe judgment, but as soon as the sinner is humbled, he receives him to mercy. 

Zsoltárok 103:10:
He hath not g dealt with us after our sins; nor rewarded us according to our iniquities.
(g) Who have proved by continual experience that his mercy has always prevailed against our offences. 

Zsoltárok 103:12:
As far as h the east is from the west, [so] far hath he removed our transgressions from us.
(h) As great as the world is, so full is it of signs of God's mercies toward his faithful when he has removed their sins. 
[JFB] Jamieson Fausset Brown Bible Commentary:
Zsoltárok 103:6:

6. Literally, "righteousness and judgments," denoting various acts of God's government. 

Zsoltárok 103:7:

7. ways—of providence, &c., as usual (Ps 25:4; 67:2). 
acts—literally, "wonders" (Ps 7:11; 78:17). 

Zsoltárok 103:8:

8-10. God's benevolence implies no merit. He shows it to sinners, who also are chastened for a time (Ex 34:6). 
keep (anger)—in Le 19:18, bear a grudge (Jer 3:5, 12). 

Zsoltárok 103:11:

11. great—efficient. 

Zsoltárok 103:12:

12. removed . . . from us—so as no longer to affect our relations to Him. 

Zsoltárok 103:13:

13. pitieth—literally, "has compassion on." 

Zsoltárok 103:14:

14. he—"who formed," Ps 94:9. 
knoweth our frame—literally, "our form." 
we are dust—made of and tending to it (Ge 2:7). 
[MAK] Mattias Ansorgs Kommentar:
Zsoltárok 103:11:
Datum: 8.8.2002
Stelle: Psalm 103:11-12
Osten und Westen sind unendlich weit voneinander entfernt, Norden und Süden jedoch nicht. Deshlab ist es interessant, dass hier nicht Norden und Süden erwähnt werden. Also: SEINE Gnade ist unendlich, die Sünden der SEINEN sind unendlich weit weg.  
[MHC] Matthew Henry’s Complete Commentary on the Whole Bible:
Zsoltárok 103:6:
 Goodness and Compassion of God. 
      6 The LORD executeth righteousness and judgment for all that are oppressed.   7 He made known his ways unto Moses, his acts unto the children of Israel.   8 The LORD is merciful and gracious, slow to anger, and plenteous in mercy.   9 He will not always chide: neither will he keep his anger for ever.   10 He hath not dealt with us after our sins; nor rewarded us according to our iniquities.   11 For as the heaven is high above the earth, so great is his mercy toward them that fear him.   12 As far as the east is from the west, so far hath he removed our transgressions from us.   13 Like as a father pitieth his children, so the LORD pitieth them that fear him.   14 For he knoweth our frame; he remembereth that we are dust.   15 As for man, his days are as grass: as a flower of the field, so he flourisheth.   16 For the wind passeth over it, and it is gone; and the place thereof shall know it no more.   17 But the mercy of the LORD is from everlasting to everlasting upon them that fear him, and his righteousness unto children's children;   18 To such as keep his covenant, and to those that remember his commandments to do them. 
      Hitherto the psalmist had only looked back upon his own experiences and thence fetched matter for praise; here he looks abroad and takes notice of his favour to others also; for in them we should rejoice and give thanks for them, all the saints being fed at a common table and sharing in the same blessings. 
      I. Truly God is good to all (v. 6): He executes righteousness and judgment, not only for his own people, but for all that are oppressed; for even in common providence he is the patron of wronged innocency, and, one way or other, will plead the cause of those that are injured against their oppressors. It is his honour to humble the proud and help the helpless. 
      II. He is in a special manner good to Israel, to every Israelite indeed, that is of a clean and upright heart. 
      1. He has revealed himself and his grace to us (v. 7): He made known his ways unto Moses, and by him his acts to the children of Israel, not only by his rod to those who then lived, but by his pen to succeeding ages. Note, Divine revelation is one of the first and greatest of divine favours with which the church is blessed; for God restores us to himself by revealing himself to us, and gives us all good by giving us knowledge. He has made known his acts and his ways (that is, his nature, and the methods of his dealing with the children of men), that they may know both what to conceive of him and what to expect from him; so Dr. Hammond. Or by his ways we may understand his precepts, the way which he requires us to walk in; and by his acts, or designs (as the word signifies), his promises and purposes as to what he will do with us. Thus fairly does God deal with us. 
      2. He has never been rigorous and severe with us, but always tender, full of compassion, and ready to forgive. 
      (1.) It is in his nature to be so (v. 8): The Lord is merciful and gracious; this was his way which he made known unto Moses at Mount Horeb, when he thus proclaimed his name (Exod. xxxiv. 6, 7), in answer to Moses's request (ch. xxxiii. 13), I beseech thee, show me thy way, that I may know thee. It is my way, says God, to pardon sin. [1.] He is not soon angry, v. 8. He is slow to anger, not extreme to mark what we do amiss nor ready to take advantage against us. He bears long with those that are very provoking, defers punishing, that he may give space to repent, and does not speedily execute the sentence of his law; and he could not be thus slow to anger if he were not plenteous in mercy, the very Father of mercies. [2.] He is not long angry; for (v. 9) he will not always chide, though we always offend and deserve chiding. Though he signify his displeasure against us for our sins by the rebukes of Providence, and the reproaches of our own consciences, and thus cause grief, yet he will have compassion, and will not always keep us in pain and terror, no, not for our sins, but, after the spirit of bondage, will give the spirit of adoption. How unlike are those to God who always chide, who take every occasion to chide, and never know when to cease! What would become of us if God should deal so with us? He will not keep his anger for ever against his own people, but will gather them with everlasting mercies, Isa. liv. 8; lvii. 16. 
      (2.) We have found him so; we, for our parts, must own that he has not dealt with us after our sins, v. 10. The scripture says a great deal of the mercy of God, and we may all set to our seal that it is true, that we have experienced it. If he had not been a God of patience, we should have been in hell long ago; but he has not rewarded us after our iniquities; so those will say who know what sin deserves. He has not inflicted the judgments which we have merited, nor deprived us of the comforts which we have forfeited, which should make us think the worse, and not the better, of sin; for God's patience should lead us to repentance, Rom. ii. 4. 
      3. He has pardoned our sins, not only my iniquity (v. 3), but our transgressions, v. 12. Though it is of our own benefit, by the pardoning mercy of God, that we are to take the comfort, yet of the benefit others have by it we must give him the glory. Observe, (1.) The transcendent riches of God's mercy (v. 11): As the heaven is high above the earth (so high that the earth is but a point to the vast expanse), so God's mercy is above the merits of those that fear him most, so much above and beyond them that there is no proportion at all between them; the greatest performances of man's duty cannot demand the least tokens of God's favour as a debt, and therefore all the seed of Jacob will join with him in owning themselves less than the least of all God's mercies, Gen. xxxii. 10. Observe, God's mercy is thus great towards those that fear him, not towards those that trifle with him. We must fear the Lord and his goodness. (2.) The fulness of his pardons, an evidence of the riches of his mercy (v. 12): As far as the east is from the west (which two quarters of the world are of greatest extent, because all known and inhabited, and therefore geographers that way reckon their longitudes) so far has he removed our transgressions from us, so that they shall never be laid to our charge, nor rise up in judgment against us. The sins of believers shall be remembered no more, shall not be mentioned unto them; they shall be sought for, and not found. If we thoroughly forsake them, God will thoroughly forgive them. 
      4. He has pitied our sorrows, v. 13, 14. Observe, (1.) Whom he pities--those that fear him, that is, all good people, who in this world may become objects of pity on account of the grievances to which they are not only born, but born again. Or it may be understood of those who have not yet received the spirit of adoption, but are yet trembling at his word; those he pities, Jer. xxxi. 18, 20. (2.) How he pities--as a father pities his children, and does them good as there is occasion. God is a Father to those that fear him and owns them for his children, and he is tender of them as a father. The father pities his children that are weak in knowledge and instructs them, pities them when they are froward and bears with them, pities them when they are sick and comforts them (Isa. lxvi. 13), pities them when they have fallen and helps them up again, pities them when they have offended, and, upon their submission, forgives them, pities them when they are wronged and gives them redress; thus the Lord pities those that fear him. (3.) Why he pities--for he knows our frame. He has reason to know our frame, for he framed us; and, having himself made man of the dust, he remembers that he is dust, not only by constitution, but by sentence. Dust thou art. He considers the frailty of our bodies and the folly of our souls, how little we can do, and expects accordingly from us, how little we can bear, and lays accordingly upon us, in all which appears the tenderness of his compassion. 
      5. He has perpetuated his covenant-mercy and thereby provided relief for our frailty, v. 15-18. See here, (1.) How short man's life is and of what uncertain continuance. The lives even of great men and good men are so, and neither their greatness nor their goodness can alter the property of them: As for man, his days are as grass, which grows out of the earth, rises but a little way above it, and soon withers and returns to it again. See Isa. xl. 6, 7. Man, in his best estate, seems somewhat more than grass; he flourishes and looks gay; yet then he is but like a flower of the field, which, though distinguished a little from the grass, will wither with it. The flower of the garden is commonly more choice and valuable, and, though in its own nature withering, will last the longer for its being sheltered by the garden wall and the gardener's care; but the flower of the field (to which life is here compared) is not only withering in itself, but exposed to the cold blasts, and liable to be cropped and trodden on by the beasts of the field. Man's life is not only wasting of itself, but its period may be anticipated by a thousand accidents. When the flower is in its perfection a blasting wind, unseen, unlooked for, passes over it, and it is gone; it hangs the head, drops the leaves, dwindles into the ground again, and the place thereof, which was proud of it, now knows it no more. Such a thing is man: God considers this, and pities him; let him consider it himself, and be humble, dead to this world and thoughtful of another. (2.) How long and lasting God's mercy is to his people (v. 17, 18): it will continue longer than their lives, and will survive their present state. Observe, [1.] The description of those to whom this mercy belongs. They are such as fear God, such as are truly religious, from principle. First, They live a life of faith; for they keep God's covenant; having taken hold of it, they keep hold of it, fast hold, and will not let it go. They keep it as a treasure, keep it as their portion, and would not for all the world part with it, for it is their life. Secondly, They live a life of obedience; they remember his commandments to do them, else they do not keep his covenant. Those only shall have the benefit of God's promises that make conscience of his precepts. See who those are that have a good memory, as well as a good understanding (Ps. cxi. 10), those that remember God's commandments, not to talk of them, but to do them, and to be ruled by them. [2.] The continuance of the mercy which belongs to such as these; it will last them longer than their lives on earth, and therefore they need not be troubled though their lives be short, since death itself will be no abridgment, no infringement, of their bliss. God's mercy is better than life, for it will out-live it. First, To their souls, which are immortal; to them the mercy of the Lord is from everlasting to everlasting; from everlasting in the councils of it to everlasting in the consequences of it, in their election before the world was and their glorification when this world shall be no more; for they are predestinated to the inheritance (Eph. i. 11) and look for the mercy of the Lord, the Lord Jesus, unto eternal life. Secondly, To their seed, which shall be kept up to the end of time (Ps. cii. 28): His righteousness, the truth of his promise, shall be unto children's children; provided they tread in the steps of their predecessors' piety, and keep his covenant, as they did, then shall mercy be preserved to them, even to a thousand generations. 
[MHCC] Matthew Henry’s Concise Commentary on the Whole Bible:
Zsoltárok 103:6:
6-14 Truly God is good to all: he is in a special manner good to Israel. He has revealed himself and his grace to them. By his ways we may understand his precepts, the ways he requires us to walk in; and his promises and purposes. He always has been full of compassion. How unlike are those to God, who take every occasion to chide, and never know when to cease! What would become of us, if God should deal so with us? The Scripture says a great deal of the mercy of God, and we all have experienced it. The father pities his children that are weak in knowledge, and teaches them; pities them when they are froward, and bears with them; pities them when they are sick, and comforts them; pities them when they are fallen, and helps them to rise; pities them when they have offended, and, upon their submission, forgives them; pities them when wronged, and rights them: thus the Lord pities those that fear him. See why he pities. He considers the frailty of our bodies, and the folly of our souls, how little we can do, how little we can bear; in all which his compassion appears. 
[Rieger] Carl Heinrich Riegers Kommentar:
Zsoltárok 103:6:
Text: Psalm 103,1-22 
Der 103. Psalm heiߴ in der ܢerschrift: Ein Psalm Davids. Es ist bedenklich, wie auf die im n䣨stvorhergehenden Psalm so beweglich ausgesch౗n Klagen des Elenden nun in diesem Psalm so ein herrliches Lobopfer des Begnadigten folgt, besonders wenn man noch etwas n䨥r bemerkt, wie Manches das im vorigen Psalmen als ein schmerzlicher Pfeil des Allm䣨tigen, klagweise ist angezogen worden, nun als eine zum Heil angeschlagene Kur ger֒ird. Z. E. meine Tage sind vergangen wie ein Rauch, meine Gebeine sind verbrannt wie ein Brand, meine Tage sind dahin wie ein Schatten, und ich verdorre wie Gras. Hingegen in diesem Psalmen: Der dein Leben vom Verderben erl und dich krmit Gnade und Barmherzigkeitr deinen Mund frch macht, und du wieder jung wirst wie ein Adler usw., so war auch der Trost aus GOtt im 102. Psalm daher genommen: Du aber, HErr, bleibst wie Du bist, und hier im Psalmen heiߴ es: Die Gnade aber des HErrn w䨲t von Ewigkeit zu Ewigkeit 綊ie, so Ihn f筣nൺseine Gerechtigkeit auf Kindeskindﱅman also wohl sagen mag: S籖nd Tod fі und darunter um Gnade und Versng ringen, und nach dem Reich GOttes und seiner Gerechtigkeit trachten, ist die Sache des 102. Psalmen: S籖nd Tod fі und dar綊ersng und den Geist, der da lebendig macht, empfangen haben, und also seinen GOtt loben, und sich im Glauben und Geduld an alle Heiligen GOttes anschlieߥn, ist die Sache des 103. Psalmen. Die Einteilung des Psalmen ergibt sich merklich in drei Teile. Der erste Teil enth䬴 einen erwecklichen Aufruf zum Lob GOttes, womit er seiner eigenen Seele zuspricht, GOttes Wohltaten im ĵߥrn und Innern dankbarlich zu erw䧥n, V.1-5. Hierauf folgt dann ein ausfੲhes Lob GOttes und Anbetung 綊eine Gerechtigkeit, Gnade und Reich, V.6-19. Der Beschluߠmacht einen wiederholten Aufruf zum Lob GOttes, der an die Engel und an alle Werke GOttes gerichtet ist, zuletzt aber sich doch wieder auf seine eigene Seele zur쎪ht, V.20-22. So bald ein Mensch der Gerechtigkeit GOttes untertan ist, so kann er sich des ganzen Reichs GOttes, und alles Dessen, was GOtt darin zu seinem Lob bereitet hat, mit Freuden annehmen, und Gemeinschaft damit haben. Da l䟴 GOtt von seinem Hadern mit einem, und der Mensch l䟴 von seinem Streiten und Rechthaben wider GOtt ab, und gibt sich als einen von der S籖berw䬴igten, in die Bande des Todes geratenen, sich selbst zu helfen unvermden Menschen hin, dem GOtt seinen richterlichen Beistand nicht versagen kann, sondern ihn nach dem in Gnade und Wahrheit festgesetzten Armen=S籗echt herausreiߴ, und ihm Herz und Mund bis zum Loben und Danken stillt und erfҒDa erf䨲t man, was es ist um eine ewige Gnade, die mithin auch einen ewigen unaufhchen Ausfluߠund Zueignung 綊nser Herz bringt. Da gibt es ein frches Leben im Willen GOttes, dabei einer an GOtt glaubt, sich in GOtt freut, Ihm aus herzlicher Liebe f碎ne Gnade dankt, Ihn vor der Welt bekennt, sich auch durch seinen Heiligen Geist regieren l䟴 zu all seinem Willen, und alle Demºgen, darunter man dem Leib der S籖nd des Todes fҒund sich als einen Staub=Menschen empfindet, mit der frchen Hoffnung des ewigen Lebens in der ewigen Gnade 綋ndet.  
[TDavid] C. H. Spurgeon’s Treasury of David:
Zsoltárok 103:6:
 EXPOSITION Verse 6. The LORD executeth righteousness and judgment for all that are of oppressed. Our own personal obligations must not absorb our song; we must also magnify the Lord for his goodness to others. He does not leave the poor and needy to perish at the hands of their enemies, but interposes on their behalf, for he is the executor of the poor and the executioner of the cruel. When his people were in Egypt he heard their groanings and brought them forth, but he overthrew Pharaoh in the Red Sea. Man's injustice shall receive retribution at the hand of God. Mercy to his saints demands vengeance on their persecutors, and he will repay it. No blood of martyrs shall be shed in vain; no groans of confessors in prison shall be left without inquisition being made concerning them. All wrongs shall be righted, all the oppressed shall be avenged. Justice may at times leave the courts of man, but it abides upon the tribunal of God. For this every right- minded person will bless God. Were he careless of his creature's good, did he neglect the administration of justice, did he suffer high-handed oppressors finally to escape, we should have greater reason for trembling than rejoicing; it is not so, however, for our God is a God of justice, and by him actions are weighed; he will mete out his portion to the proud and make the tyrant bite the dust, -- yea, often he visits the haughty persecutor even in this life, so that "the Lord is known by the judgments which he executeth." EXPLANATORY NOTES AND QUAINT SAYINGS Verse 6. The LORD executeth rghteousness,  

Zsoltárok 103:7:
 EXPOSITION Verse 7. He made known his ways unto Moses. Moses was made to see the manner in which the Lord deals with men; he saw this at each of the three periods of his life, in the court, in retirement, and at the head of the tribes of Israel. To him the Lord gave specially clear manifestations of his dispensations and modes of ruling among mankind, granting to him to see more of God than had before been seen by mortal man, while he cornmaned with him upon the mount. His acts unto the children of Israel. They saw less than Moses, for they beheld the deeds of God without understanding his method therein, yet this was much, very much, and might have been more if they had not been so perverse; the stint was not in the revelation, but in the hardness of their hearts. It is a great act of sovereign grace and condescending love when the Lord reveals himself to any people, and they ought to appreciate the distinguished favour shown to them. We, as believers in Jesus, know the Lord's ways of covenant grace, and we have by experience been made to see his acts of mercy towards us; how heartily ought we to praise our divine teacher, the Holy Spirit, who has made these things known to us, for had it not been for him we should have continued in darkness unto this day, "Lord, how is it that thou wilt manifest thyself unto us and not unto the world?" Why hast thou made us "of the election who have obtained it" while the rest are blinded? Observe how prominent is the personality of God in all this gracious teaching -- "He made known." He did not leave Moses to discover truth for himself, but became his instructor. What should we ever know if he did not make it known? God alone can reveal himself. If Moses needed the Lord to make him know, how much more do we who are so much inferior to the great law-giver? EXPLANATORY NOTES AND QUAINT SAYINGS Verse 7. He made known his ways unto Moses. When Moses went up to Mount Sinai and tarried there with God the space of forty days, we may well think that God in that time, revealed many secrets to him; and particularly "made known his ways;" (Exodus 33:19); not only his ways in which he would have us to walk, but his ways in which he walks himself, and the course he holds in the government of worldly affairs; why he suffers the wicked to prosper, and why the godly to be oppressed. These "ways" of his he made known to Moses; to the children of Israel, only "his acts." He showed them his wonderful favours to themselves in the wilderness, and that was his righteousness; but he showed them not his ways, and the course he held in them: they saw only the events of things, they saw not the reasons of them, as Moses did. Sir Richard Baker. HINTS FOR PASTORS AND LAYPERSONS Verse 7. God would have men know him. He is his own revealer. There are degrees in the revelation. We may pray for increased knowledge of him.  

Zsoltárok 103:8:
 EXPOSITION Verse 8. The Lord is merciful and gracious. Those with whom he deals are sinners. However much he favours them they are guilty and need mercy at his hands, nor is he slow to compassionate their lost estate, or reluctant by his grace to lift them out of it. Mercy pardons sin, grace bestows favour: in both the Lord abounds. This is that way of his which he made known to Moses (Exodus 34:6), and in that way he will abide as long as the age of grace shall last, and men are yet in this life. He who "executeth righteousness and judgment," yet delighteth in mercy. Slow to anger. He can be angry, and can deal out righteous indignation upon the guilty, but it is his strange work; he lingers long, with loving pauses, tarrying by the way to give space for repentance and opportunity for accepting his mercy. Thus deals he with the greatest sinners, and with his own children much more so: towards them his anger is shortlived and never reaches into eternity, and when it is shown in fatherly chastisements he does not afflict willingly, and soon pities their sorrows. From this we should learn to be ourselves slow to anger; if the Lord is longsuffering under our great provocations how much more ought we to endure the errors of our brethren! And plenteous in mercy. Rich in it, quick in it, overflowing with it; and so had he need to be or we should soon be consumed. He is God, and not man, or our sins would soon drown his love; yet above the mountains of our sins the floods of his mercy rise. "Plenteous grace with thee is found,
Grace to cover all my sin;
Let the healing streams abound,
Make and keep me pure within." All the world tastes of his sparing mercy, those who hear the gospel partake of his inviting mercy, the saints live by his saving mercy, are preserved by his upholding mercy, are cheered by his consoling mercy, and will enter heaven through his infinite and everlasting mercy. Let grace abounding be our hourly song in the house of our pilgrimage. Let those who feel that they live upon it glorify the plenteous fountain from which it so spontaneously flows. EXPLANATORY NOTES AND QUAINT SAYINGS Verse 8 Merciful and gracious, slow to stager and plenteous in mercy. O my soul, bere are four properties spoken of to be in God, and are all so necessary, that we could not miss one of them. If he were not "merciful" we could hope for no pardon; and if he were no more but merciful we could hope for no more but pardon; but when besides his being merciful he is also "gracious," this gives us a further hope, a hope of a donative; and then it will not be what we are worthy to receive, but what it is fit for him to give. If he were not "slow to anger" we could expect no patience; but when besides his slowness to anger he is also "full of compassion;" this makes us expect he will be the good Samaritan, and not only bind up our wounds, but take care also for our further curing. What though he chide and be angry for a time; it is but our being patient a while with him, as he a long time hath been patient with us. Sir R. Baker. Verse 8 Slow to anger. In Scripture we find that slowness to anger, and hastiness to be angry, are expressed by the different frame of the nostrils; as, namely, when the Lord is said to be "slow to anger," the Hebrew is, long of nostrils. Joseph Caryl. Verse 8. Plenteous in mercy. dmxykw, "great mighty in mercy," placing his chief glory in this attribute, and hereby teaching us how to estimate true greatness. George Horne. Verse 8. Plenteous in mercy. It is a thing marvellously satisfactory and pleasing to the heart of a man to be still taking from a great heap; and upon this ground are those proverbial sayings, There is no fishing like to fishing in the sea, no service like the service of a king: because in one there is the greatest plenty and abundance of that kind of pleasure that fishers look after; and for them that serve, and must live by their service, there is none like that of princes, because they have abundance of reward and of opportunity whereby to recompense the services of those that do wait and attend upon them... And upon the same ground it is that the Scriptures, in several places do not only assert and testify that God is "merciful" and "gracious," but abundant in mercy and full of grace; and not simply that there is redemption in him, but plenteousness of redemption, Psalms 86:5 130:7; Isaiah 55:7, "Let the wicked forsake his way," etc.; "Let him return unto the Lord and he will have mercy upon him; and to our God, for he will abundantly pardon." The commodity which we stand in need of is mercy and the pardon of our sins, because we have been unholy and ungodly creatures; this commodity is abundantly in God. There it is treasured up as waters are in the store-house of the sea; there is no end of the treasures of his grace, mercy, pardon, and compassion. There is no man, being in want, but had rather go to a rich man's door to be relieved, than to the door of a poor man, if he kuoweth the rich man to be as liberal and as bountifully disposed as the poor man can be. John Goodwin, on, "Being filled with the Spirit." HINTS FOR PASTORS AND LAYPERSONS Verse 8. Mercy specified: "Merciful and gracious." Mercy qualified: "Slow to anger." Mercy itself may be angered, and then how terrible is the anger. Mercy amplified: "Plenteous in mercy." "He will abundantly pardon;" and he only knows what abundant pardon means. G. R.  

Zsoltárok 103:9:
 EXPOSITION Verse 9. He will not always chide. He will sometimes, for he cannot endure that his people should harbour sin in their hearts, but not for ever will he chasten them; as soon as they turn to him and forsake their evil ways he will end the quarrel. He might find constant cause for striving with us, for we have always something in us which is contrary to his holy mind, but he refrains himself lest our spirits should fail before him. It will be profitable for any one of us who may be at this time out of conscious fellowship with the Lord, to inquire at his hands the reason for his anger, saying, "Shew me wherefore thou contendest with me?" For he is easily entreated of, and soon ceaseth from his wrath. When his children turn from their sins he soon turns from his chidings. Neither will he keep his anger for ever. He bears no grudges. The Lord would not have his people harbour resentments, and in his own course of action he sets them a grand example. When the Lord has chastened his child he has done with his anger: he is not punishing as a judge, else might his wrath burn on, but he is acting as a father, and, therefore, after a few blows he ends the matter, and presses his beloved one to his bosom as if nothing had happened; or if the offence lies too deep in the offender's nature to be thus overcome, he continues to correct, but he never ceases to love, and he does not suffer his anger with his people to pass into the next world, but receives his erring child into his glory. EXPLANATORY NOTES AND QUAINT SAYINGS Verse 9. He will not always chide. Certainly it is as unpleasing to God to chide, as it is to us to be chidden; and so little he likes of anger, that he rids his hands of it as fast as th can: he is not so slow in coming to it, but he is as quick in getting from it; for chiding is a bar to mercy, and anger an impediment to compassion; nothing is so distasteful to God as that any block should lie in the way of his mcrcy, or that the liberty of his compassion should have any cause of restraint: and then we may be sure he will not himself lay a block in the way with chiding, nor be a cause to restrain his compassion by keeping his anger. Sir R. Baker. Verse 9. (Second Clause). To keep anger for ever, corresponds with the French phrase, Je lui garde, Il me la garde, (*"I am watching him, as he has watched to do a bad turn to me") which we use when the man, who cannot forgive the injuries he has received, cherishes secret revenge in his heart, and waits for an opportunity of retaliation. Now David denies that God, after the manner of men, keeps anger on account of injuries done to him, since he condescends to be reconciled. Calvin. HINTS FOR PASTORS AND LAYPERSONS Verse 9. What God will do to his people. He will sometimes chide -- contend with them. Providentially, by outward trials. Experimentally, by inward conflicts. What he will not do to them. Not chide continually in this life. Not chide in the least hereafter. "The days of their mourning shall be ended." G. R.  

Zsoltárok 103:10:
 EXPOSITION Verse 10. He hath not dealt with us after our sins; nor rewarded us according to our iniquities. Else had Israel perished outright, and we also had long ago been consigned to the lowest hell. We ought to praise the Lord for what he has not done as well as for what he has wrought for us; even the negative side deserves our adoring gratitude. Up to this moment, at our very worst estate, we have never suffered as we deserved to suffer; our daily lot has not been apportioned upon the rule of what we merited, but on the far different measure of undeserved kindness. Shall we not bless the Lord? Every power of our being might have been rent with anguish, instead of which we are all in the enjoyment of comparative happiness, and many of us are exceedingly favoured with inward joy; let then every faculty, yea, all that is within us, bless his holy name. EXPLANATORY NOTES AND QUAINT SAYINGS Verse 10. He hath not dealt with us after our sins. Might we not have expected, with such conduct, that God would have withdrawn from us the blessing of his providence, withheld from us the communication of his Spirit, permitted us to find the means of grace profitless, left our temptations to multiply, and suffered us to sink into a state of fixed backsliding? -- and then, with our hearts at last sinking into too natural depression, might we not have seemed to hear him saying to us this day, "Thine own wickedness shall correct thee, and thy backslidings shall reprove thee; know, therefore, and see that it is an evil thing and bitter, that thou hast forsaken the Lord thy God, and that my fear is not in thee, saith the Lord God of Hosts." Baptist W. Noel, 1798-1873. Verse 10. He hath not dealt with us after our sins. Why is it that God hath not dealt with us after our sins? Is it not because he hath dealt with another after our sins? Another who look our sins upon him; of whom it is said, that "God chastened him in his fierce wrath"? and why did he chasten him, but for our sins? O gracious God, thou art too just to take revenge twice for the same faults; and therefore, having turned thy fierce wrath upon him, thou wilt not turn it upon us too; but having rewarded him according to our iniquities, thou wilt now reward us according to his merits. Sir R. Baker. EXPLANATORY NOTES AND QUAINT SAYINGS Verse 10. Work out the terrible supposition, show the reasons why it has not yet been actually so; then suggest that it may yet become a terrible fact, and exhort the guilty to seek mercy. 

Zsoltárok 103:11:
 EXPOSITION Verse 11. For as the heaven is high above the earth, so great is his mercy toward them that fear him. Boundless in extent towards his chosen is the mercy of the Lord; it is no more to be measured than the height of heaven or the heaven of heavens. "Like the height of the heavens" is the original language, which implies other points of comparison besides extent, and suggests sublimity, grandeur, and glory. As the lofty heavens canopy the earth, water it with dews and rains, enlighten it with sun, moon, and stars, and look down upon it with unceasing watchfulness, even so the Lord's mercy from above covers all his chosen, enriches them, embraces them, and stands for ever as their dwellingplace. The idea of our version is a very noble one, for who shall tell how exceeding great is the height of heaven? Who can reach the first of the fixed stars, and who can measure the utmost bounds of the starry universe? Yet so great is his mercy! Oh, that great little word so! All this mercy is for "them that fear him;" there must be a humble, hearty reverence of his authority, or we cannot taste of his grace. Godly fear is one of the first products of the divine life in us, it is the beginning of wisdom, yet it fully ensures to its possessor all the benefits of divine mercy, and is, indeed, here and elsewhere, employed to set forth the whole of true religion. Many a true child of God is full of filial fear, and yet at the same time stands trembling as to his acceptance with God; this trembling is groundless, but it is infinitely to be preferred to that baseborn presumption, which incites men to boast of their adoption and consequent security, when all the while they are in the gall of bitterness. Those who are presuming upon the infinite extent of divine mercy, should here be led to consider that although it is wide as the horizon and high as the stars, yet it is only meant for them that fear the Lord, and as for obstinate rebels, they shall have justice without mercy measured out to them. EXPLANATORY NOTES AND QUAINT SAYINGS Verse 11. Our mind cannot find a comparison too large for expressing the superabundant mercy of the Lord toward his people. David Dickson. HINTS FOR PASTORS AND LAYPERSONS Verse 11-13. The height, length and depth of divine love. 

Zsoltárok 103:12:
 EXPOSITION Verse 12. As far as the east is from the west, so far hath he removed our transgressions from us. O glorious verse, no word even upon the inspired page can excel it! Sin is removed from us by a miracle of love! What a load to move, and yet is it removed so far that the distance is incalculable. Fly as far as the wing of imagination can bear you, and if you journey through space eastward, you are further from the west at every beat of your wing. If sin be removed so far, then we may be sure that the scent, the trace, the very memory of it must be entirely gone. If this be the distance of its removal, there is no shade of fear of its ever being brought back again; even Satan himself could not achieve such a task. Our sins are gone, Jesus has borne them away. Far as the place of sunrise is removed from yonder west, where the sun sinks when his day's journey is done, so far were our sins carried by our scapegoat nineteen centuries ago, and now if they be sought for, they shall not be found, yea, they shall not be, saith the Lord. Come, my soul, awaken thyself thoroughly and glorify the Lord for this richest of blessings. Hallelujah. The Lord alone could remove sin at all, and he has done it in a godlike fashion, making a final sweep of all our transgressions. EXPLANATORY NOTES AND QUAINT SAYINGS Verse l2. As far as the east is from the west. The expression taken from the distance of the east from west is pitched upon, saith Kimchi, because those two quarters of the world are of greatest extent, being all known and inhabited. From whence it is that geographies reckon that way their longitudes, as from north to south their latitudes. Henry Hammond. Verse 12. When sin is pardoned, it is never charged again; the guilt of it can no more return than east can become west, or west become east. Stephen Charnock. HINTS FOR PASTORS AND LAYPERSONS Verse 12. "Plenary Absolution." See "Spurgeon's Sermons," No. 1,108. Verse 12. The union implied. Between man and his transgressions. Legally. Actually. Experimentally. Eternally, in themselves considered. The separation effected. By whom? "He hath," etc. How? By his own Son coming between the sinner and his sins. The Re-union prevented. "As far," etc. When east and west meet, then, and not till then, will the reunion take place. As the two extremities of a straight line can never meet, and cannot be lengthened without receding further from each other, so it will ever be with a pardoned sinner and his sins. G. R.  

Zsoltárok 103:13:
 EXPOSITION Verse 13. Like as a father pitieth his children, so the Lord pitieth them that fear him. To those who truly reverence his holy name, the Lord is a father and acts as such. These he pities, for in the very best of men the Lord sees much to pity, and when they are at their best state they still need his compassion. This should check every propensity to pride, though at the same time it should yield us the richest comfort. Fathers feel for their children, especially when they are in pain, they would like to suffer in their stead, their sighs and groans cut them to the quick: thus sensitive towards us is our heavenly Father. We do not adore a god of stone, but the living God, who is tenderness itself. He is at this moment compassionating us, for the word is in the present tense; his pity never fails to flow, and we never cease to need it. EXPLANATORY NOTES AND QUAINT SAYINGS Verse 13. Like as a father pitieth his children, etc. A chaplain to seamen, at an American port, visited a sailor who appeared to be near death. He spoke kindly to the man upon the state of his soul, and directed him to cast himself on Jesus. With an oath, the sick man bade him begone. The chaplain then told him that he must be faithful to him, for if he died impenitent he would be lost for ever. The man was sullen and silent, and pretentted to fall asleep. The visit was repeated more than once, with similar ill success. At length the chaplain, suspecting that the sailor was a Scotchman, repeated a verse of the old version of the Psalms: "Such pity as a father hath

Unto his children dear.
Like pity shows the Lord to such

As worship him in fear." Tears started into the sailor's eyes as he listened to these words. The chaplain asked him if he had not had a pious mother. The man broke into tears. Yes, his mother had, in years gone by, taught him these words, and had also prayed to God for him. Since then he had been a wanderer by sea and land; but the memory of her faith and love moved his heart. The appeals made to him were blessed by the Spirit of God. His life was spared, and proved the reality of his conversion. Verse 13. Like as a father. It is to be observed in this verse, what kind of mercy the prophet attributes to God. He says not, As man pities man, as the rich the poor man, as the strong the feeble, as the freeman the captive, but he makes mention of that pity which a father shows to his son, which is the greatest of all. The word ~xr itself supports this view, as it properly signifies viscarum commotis. An example of this we have in 1 Kings 3:23-27 in the case of the woman who could not bear the slaughter of her child... And afterwards in the case of the father of the prodigal. Luke 15:11-32. Musculus. Verse 13. As a father pitieth his children. The father pitieth his children that are weak in knowledge, and instructs them; pities them when they are froward, and bears with them; pities them when they are sick, and comforts them; when they are fallen, and helps them up again; when they have offended, and upon their submission, forgives them; when they are wronged, and rights them. Thus "the Lord pitieth them that fear him." Matthew Henry. Verse 13. So the Lord pitieth, Verse 13. The Load pitieth. Though it be commonly said, "It is better to be envied, than pitied;" yet here it is not so: but it is a far happier thing to be pitied of God, than to be envied of men. Sir R. Baker. Verse 13. Them that fear him. The fear of God is that deference to God which leads you to subordinate your will to his; makes you intent on pleasing him; penitent in view of past wilfulness; happy in his present smile; transported by his love; hopeful of his glory. George Bowen. Verse 13. Them that fear him. It may be understood of those who have not yet "received the spirit of adoption," but are yet "trembling at his word," those he "pities." Matthew Henry. Verse 13-14. The good father doth not turn off the child for being weak and sickly; but is so much the more indulgent as his necessity requires succour. If his stomach refuse meat, or cannot answer it with digestion, will he put him out of doors? No; when the Shunamite's son complains of his head, she lays him in her bosom. A mother is good to all the fruit of her womb, most kind to the sick infant: when it lies with its eyes fixed on her, not able to declare its grief, or to call for what it desires, this doubles her compassion: "So the Lord doth pity us, remembering our frame, considering that we are but dust"; that our soul works by a lame instrument; and therefore he requires not that of an elemental composition, which he doth of angelical spirits. The son is commanded to write out such a copy fairly; he doth his best, far short of the original; yet the father doth not chide, but encourage him. Or he gives him a bow and arrows, bids him shoot to such a mark; he draws his utmost strength, lets go cheerfully: the arrow drops far short, yet the son is praised, the father pleased. Temptation assaults us, lust buffets us, secular business diverts us, manifold is our weakness, but not beyond our Father's forgiveness: "He will spare us, as a man spareth his own son that serveth him," Malachi 3:17. Thomas Adams. HINTS FOR PASTORS AND LAYPERSONS Verse 13-14. "The Tender Pity of the Lord." See "Spurgeon's Sermons," No. 941. Verse 13-14. Whom God pities; "them that fear him." How he pities "as a father pitieth his children." Why he pities; "for he knoweth our frame." He hath reason to know out frame, for he framed us, and having himself made man of the dust, "he remembers that we are dust." Matthew Henry.  

Zsoltárok 103:14:
 EXPOSITION Verse 14. For he knoweth our frame. He knows how we are made, for he made us. Our make and build, our constitution and temperament, our prevailing infirmity and most besetting temptation he well perceives, for he searches our inmost nature. He remembereth that we are dust. Made of dust, dust still, and ready to return to dust. We have sometimes heard of "the Iron Duke," and of iron constitutions, but the words are soon belied, for the Iron Duke is dissolved, and other men of like rigour are following to the grave, where "dust to dust" is an appropriate requiem. We too often forget that we are dust, and try our minds and bodies unduly by excessive mental and bodily exertion, we are also too little mindful of the infirmities of others, and impose upon them burdens grievous to be borne; but our heavenly Father never overloads us, and never fails to give us strength equal to our day, because he always takes our frailty into account when he is apportioning to us our lot. Blessed be his holy name for this gentleness towards his frail creatures. EXPLANATORY NOTES AND QUAINT SAYINGS Verse 14. He knoweth our frame. "Our formation;" the manner in which we are constructed, and the materials of which we are made. Adam Clarke. Verse 14. He knoweth our frame; he remembereth that we are dust. Not like some unskilled empiric, who hath but one receipt for all, strong or weak, young or old; but as a wise physician considers his patient, and then writes his bill. Men and devils are but God's apothecaries, they make not our physic, but give what God prescribes. Balaam loved Balak's fee well enough, but could not go a hair's breadth beyond God's commission. William Gumall. Verse 14. He remembereth that we are dust. As if the very matter out of which man was first made, though without sin, were a disadvantage to him, in the resisting of sin. It was a disadvantage before man had any sin in him, how much more is it now when most men have nothing at all in them but sin, and the best have very much. "That which is born of the flesh," saith Christ, "is flesh." Corrupt nature can produce none but corrupt acts. Joseph Caryl. Verse 14. We are dust. O how in this Thy quire of souls I stand,

-- Propt by Thy hand --

A heap of sand!
Which busie thoughts -- like winds -- would scatter quite,

And put to flight,

But for Thy might;

Thy hand alone doth tame
Those blasts, and knit my frame. Henry Vaughan. Verse 14, 16. We are dust. I never see one of those spiral pillars of dust which, like a mimic simoon, rush along the road upon a windy day, with- ont thinking, "There is an image of life." Dust and a breath! Observe how the apparent "pillar" is but a condition, an active condition, of the particles of dust, and those particles continually changing. The form depends upon the incessant movement. The heavy sand floats on the impalpable air while it partakes its motion; let that cease and it fails, So the dull clods of the field, smitten by force, take wings and soar in life, partake for a time its rapid course, and then, the force exhausted, fall back into their former state. A whirl, a flux, maintained by forces without, and ceasing when they are withdrawn; that is our life. James Hinton, in "Thoughts on, Health and some of its Conditions," 1871. HINTS FOR PASTORS AND LAYPERSONS Verse 14. Man's Constitution. God's Consideration. W. D.  
[Wesley] John Wesley’s Notes on the Bible:
Zsoltárok 103:11:
So great - So much above their deserts and expectations. 

Zsoltárok 103:14:
Knoweth - The weakness and mortality of our natures, and the frailty of our condition, so that if he should let loose his hand upon us, we should be irrecoverably destroyed. 

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                                    |
|                            |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/